Moj zemljak je na ulici pokupio četrnaestogodišnju devojčicu bacajući novčiće na pod. Zbog toga ne treba da se čudimo što svi Kubanci sa Sjedinjenim Državama povezuju samo mržnju, izjavio je Artur Šlezinger, savetnik predsednika Ruzvelta i braće Kenedi, učitelj američkog liberalizma i dobitnik dve Pulicerove nagrade
Na Malekonu se, ulepljeni i znojavi, premeštamo s noge na nogu, slušajući izlaganje kubanskog kolege. Talasa koji, kako piše u turističkim vodičima, stalno udaraju kamen promenade u Havani i padaju na prolaznike razbijeni u milion sićušnih kapljica – nema, pa tako nema ni hladne fantazmagorične izmaglice bez koje naša čula postaju nepogrešivi senzori neprijatnih mirisa, slučajnih vlažnih dodirivanja i bezlične mešavine zvukova koju ispuštaju dotrajali američki motori, ulični prodavci i jeftina salsa.
Ako smo i pomislili da ćemo kao grupa istoričara biti privilegovani, grdno smo se prevarili. Privilegovani u smislu da ćemo izbeći rute za izbezumljene turiste na kojima se vidi samo ono što vam proda svaki turistički agent još dok ste nekoliko hiljada kilometara udaljeni od crvenog ostrva. Aerodrom, hotel, plaža, Hemingvej, plaža, stara Havana, plaža, Casa de la musica, plaža, ponesite kondome, konac za zube i aspirin. Istoričari sa zapadnoevropskih univerziteta važe za levičare ili, tačnije, liberalne nostalgičare, još tačnije šezdesetosmaše s talentom za razumevanje svih običaja, nacija, boja, političkih sistema i, naravno, Fidela. To najbolje znaju revolucionari zaposleni pri ministarstvu za obrazovanje, pa su nam u tom smislu i priredili pravi pionirski doček i program dostojan Bader-Majnhof grupe. S druge strane, uporni ulični prodavci havanskih cigara, ruma, bedževa s likom Če Gevare i noćnog provoda, takozvani revolucionarni otpad, najbolje znaju da nismo ništa drugo do kesa evra na gomili, što na zadovoljstvo, naše i njihovo, znači da bismo mi dobili popust na robu, a oni višestruku konvertibilnu zaradu. Situacija je skoro bezizlazna, ne puštaju nas ni jedni ni drugi, ni oni koji rade za kuk (CUC) ni oni za pezo (peso). Kuk je konvertibilni pezo, turistički dolar ili, kako ga Kubanci nazivaju – čavito, i vredi oko 1,08 američkih dolara. Pezo je 1/24 tog konvertibilnog pezosa i nije za posetioce, sve dok vam neko ne ponudi da se menjate – jedan nostalgični pezo za jedan konvertibilni. Prodaje se dobro, koliko smo mogli da vidimo na Malakonu, a još bolje idu kovanice s likom Če Gevare, ali i koštaju: pet konvertibilnih pezosa. Bolje da ne računaju ni oni koji vole računanje – jednom će koktel od ruma i mente koštati pet ovih pezosa, jednom pet onih, ako ste u društvu Kubanaca neko će zasigurno biti diskriminisan, a ako niste, kelner će proceniti da li imate ili nemate gringo izraz lica, pa kako kome.
I dalje nema talasa, a kubanski kolega počinje da priča o Fidelovom revolucionarnom putu koji su 1953. napali kasarnu Monkada. To što je akcija bila fijasko se u ovakvim prilikama ne objašnjava, bitno je da je kubanska trojka – uz Fidela sad i Raul i Če – zauzela strateški bitan grad, Santa Klaru. Bio je to klasičan trik Fidela Kastra. El Comandante je naime, ne zna se kako, zablesavio izveštača „Njujork tajmsa“ i prodao mu priču o nekoliko hiljada boraca koji sede na brdima Siera Maestre spremni za borbu s Batistom.
TRI SLIKE: Revolucionar;…
LANSKI, BAGZIILAKI: Levo od nas nalazi se, na prvi pogled ne tako privlačna, skoro polukružna višespratnica s balkonima na bočnim stranama, koja podseća na građevine u Majamiju iz pedesetih godina. Hotel Riviera Habana smešten je na strateški dobrom mestu, pored okeana i promenade, i samo nekoliko minuta od noćnih barova u kvartu Vededo. Strateški dobrom ne po meri našeg akademskog vodiča i revolucionarne već jedne druge trojke, izvođača radova na stvaranju Kube pre Kastra, internacionalno priznatih kriminalaca – Lanskija, Bagzija i Lakija i, naravno, turista koji masovno stižu. Na ostrvu se početkom dvadesetog veka, zahvaljujući pre svega američkoj prohibiciji, otvaraju hoteli, kockarnice i privatni klubovi. Kuba nudi rumbu i mambo, slatki rum, tamnopute žene i fine cigare u paketu. Golf, tenis, polo, jedrenje i ronjenje za one koji još imaju snage nakon neprospavanih noći. Noćni klubovi niču kao pečurke, otvara se francuski klub „Montmartre“, „Sans Souci“, klub „Parisiene“, američki restoran „Willi“, kineski „Mandarin“, najekskluzivniji kineski restoran u to doba. Tu je i italijanski Frascati, košer „Moishe Pipiks“ i bečki „Vienese“. Batista poziva Lanskog, američkog došljaka iz Poljske, gangstera i osnivača firme čiji bi naziv preveden na srpski bio „Ubice d.d.o.“ da dovede u red kockarnice u Havani. Bilo je nekih nepravilnosti, turisti su se bunili, a oni su očigledno bili i ostali središte sveta za sve Kubance. U noćnom baru „Sans Souci“ nastupaju Marlena Ditrih i Edit Pjaf, Hari Belafonte i Selija Kruz, Frenk Sinatra, Sara Von i Beni Mur. Havana, Pariz novog sveta, Erolu Flinu i Ernestu Hemingveju se toliko dopada da se ne daju izbaciti.
…neispunjeno obećanje Džona Kenedija („Kad-tad vratiću ovu zastavu u slobodnu Havanu“);…
Oko 270 bordela i 100.000 prostitutki za otprilike 200.000 turista koliko je 1952. godine posetilo Kubu. „Bio sam očaran Havanom i istovremeno zgranut kako se taj divan grad mogao pretvoriti u veliku kockarnicu i javnu kuću za američke poslovne ljude iz Majamija koji su tu provodili vikende. Moj zemljak je na ulici pokupio četrnaestogodišnju devojčicu bacajući novčiće na pod. Zbog toga ne treba da se čudimo što svi Kubanci sa Sjedinjenim Državama povezuju samo mržnju“, izjavio je Artur Šlezinger, savetnik predsednika Ruzvelta i braće Kenedi, učitelj američkog liberalizma i dobitnik dve Pulicerove nagrade. „Riviera“ je bila najveći hotel kockarnica van Las Vegasa i najbolja na Kubi, sa oko 500 soba, bazenom i futurističkim centralnim klima-uređajem. Gole mermerne žene, jarke boje i luksuzni aranžmani tropskog voća i cveća na ulazu u hotel dočekivali su goste iz kadilaka „Fleetwood“ i „Studebaker silver Hawk“. Poslednje noći 1958. – dok na jugu ostrva revolucionari uz pomoć štapa, kanapa i trikova zauzimaju Santa Klaru, Havana dočekuje novu godinu, perverzno lepu i bogatu, raskalašno obučenu i praćenu zvucima ča-ča-ča, natopljenu mirisom romeayjuliete, mojita, daiquirisa i lepih žena.
…na top-listi diktatora
Nema više najukusnijih bifteka u hotelu „Riviera“, ni Selije Kruz, a ni Hemingvej neće još dugo. Lanski napušta Havanu 9. januara i to je, takođe, jubilej, pedesetogodišnji.
ŽIVOTJENEGDEDRUGDE: U međuvremenu se završilo predavanje istoričara iz Ministarstva obrazovanja i mi smo pušteni da predahnemo do sledećeg susreta. Kratka prilika da se pobegne iz prošlosti u kojoj žive i sadašnji i prošli Kubanci, i fidelisti i Kubanci u egzilu. Ulazimo u prvu prodavnicu ili nešto slično tome, mračnu prostoriju s drvenim pultom iza kog su prazne police i velika crna školska tabla na kojoj ne piše ništa. Na pultu je stara metalna vaga s velikim tegovima – ko prvi prepozna šta je, taj ima više od pedeset godina, to je sigurno. U dve kese ispod polica je pirinač. Pored njih korpa s nekoliko komada malangi, korenja sličnog krompiru. I red žena i starijih muškaraca.
Ugo Čaves
Bilo je pomalo nepristojno pitati da li prodaju osvežavajuća pića. Prodajete cigarete? Konačno, sredovečna žena iz reda jedva se nasmeši i podigne ruku pokazujući nam papiriće, bonove. Znači, ušli smo u pogrešnu prodavnicu, onu gde se roba deli Kubancima, pomoć vlade svakog meseca za nekoliko pezosa, kubanskih. Deset jaja, malo ribe, pola kilograma piletine, malange, pirinča, mleka u prahu, ako ima. Izlazimo napolje na sunce stare Havane, bez soka. Opet neko pokušava da nam proda Cohibu, ovaj put originalno pakovanje iz fabrike, pokazuje nam pečat s hologramom. Izgleda kao da sve radimo pogrešno, ne smemo da uđemo u oldtajmere što su ih dovezli Bagzi i Lanski, možemo zapravo – ali da nas niko ne vidi. Ne možemo da jedemo pirinač s malo mesa kao svi Kubanci jer nemamo njihove pezose, ne možemo da igramo domino jer ne znamo tako dobro kao oni. Prolazimo pored predivnih zgrada, oronulih i memljivih, zavirujemo u stanove koji liče na hodnike, najčešće s rešetkama na ulazu umesto vrata. Iz hodnika takođe izviruju, na ulicu, pa nam se pogledi sreću, njihovi pomalo umorni od bliceva turista, naši postiđeni. Neko nas ponovo vuče za rukav, ako ipak hoćemo da jedemo domaću hranu, zna on, privatno, u tim hodnicima s rešetkama su kućni restorani, samo da kažemo šta. Piletina ili riba?
Za nepunih pola sata sedimo u uskoj sobi crvenih zidova, drvenim stolom s četiri stolice, u stanu Luisa Gomeza usred stare Havane. Tu su Luisova žena i ćerke. Stari televizor u ćošku radi, ako smeta ugasiće ga. Čaše su u paru, po dve iste, sipaju nam pivo, ne pitajući, so, biber i čačkalice svečano iznosi jedna od ćerki, stiže glavno jelo, neka vrsta rižota s malo morskih plodova. Svi tanjiri su različiti, ima ih tri, za nas, ostali sede ili stoje i gledaju kako jedemo. Luis ne priča puno, samo se smeška, ne voli o politici – dobro je, može biti i gore, kaže. Šta će biti posle Fidela ne zna, ćerke studiraju, zaradi se, snađe se, plata je 20 evra. Luis je inženjer.
Jovan Pavle II i Kastro
Žena nas nutka da jedemo. „Kad ne bi bilo embarga…“ Saznajemo da skoro sva vrata u Havani kriju po jedan ilegalni život. Komšija je učitelj salse, ali bi u nekom pravom životu bio laborant. Odlična pedikerka je samo nekoliko stanova dalje, kafići su dnevne sobe taman tolike da stanu četiri osobe, restorani između raširenih dečjih pelena, taksisti, maserke, vodiči, prevodioci, lekari, kompletna usluga za nekoliko konvertibilnih evra. Na zidu visi slika Fidela Kastra, frižider je američki, hekleraj koji pokriva istrošen nameštaj je domaći, radio ruski. „Jednoga dana će valjda doći i sloboda“, kaže pomalo nesigurno Luis, procenjujući da nismo baš tako veliki Kastro nostalgičari. Ručak je koštao pola njegove mesečne plate, smešno malo za tri osobe.
GENERACIJAY: Izlaz iz prošlosti koji smo pokušavali da pronađemo na ulicama Havane pronašli smo u kompjuteru, na blogu Yoani Sanchez, trenutno najpopularnije osobe na Kubi, koju je „Tajms“ proglasio za jednu od 100 najuticajnijih osoba na svetu, uz Buša i Kastra. Yoana je krhka, dugokosa, tridesettrogodišnja majka koja je pre mesec dana uz pomoć prijatelja iz Nemačke počela da objavljuje dnevničke zapise iz svakodnevnog života Kubanaca. Obraća se generaciji Y, osobama rođenim na Kubi sedamdesetih i osamdesetih godina, generaciji koja je veći deo života provela u tzv. specijalnom periodu u mirnodopsko vreme, odnosno u nestašici i gladi prouzrokovanoj večitim sukobima između Kube i Sjedinjenih Država i bezrazložnom američkom embargu koji traje još od invazije u Zalivu svinja. Svaki dan Yoana odlazi u jedini kafić u Havani u kome i Kubanci mogu da pristupe internetu – doskora je to bila privilegija turista smeštenih u boljim hotelima. Odatle šalje tekstove u Nemačku. Zarađuje radeći kao vodič, a život joj se ne razlikuje od života većine Kubanaca. Odlazak u prodavnicu po deset jaja i malangu, nabavljanje filmova i kečapa, kikirikija, šampona i svega ostalog na crnom tržištu, poneki odlazak na razgovor u nekom od kubanskih ministarstava za informisanje i bezbednost. U jednom od zapisa Yoana beleži svoj odlazak u bioskop „Akapulko“. Festivalsko prikazivanje sjajnog nemačkog filma Životjenegdedrugde. Kada su organizatori festivala videli neočekivanu masu Kubanaca na ulazu, zaključali su vrata. Napolju se, uz komešanje, začulo prvo tiho pa sve glasnije „Otvori!“. Otvori je glagol, piše Yoana, u kom su koncentrisane sve naše želje. Otvori je i jedina reč koja bi mogla da opravda odlazećeg revolucionara.
A ne „Istorija“, kako je to El Maximo voleo da kaže.
Istorija: Pola veka Fidelove Kube
Prvog januara 1959. diktator Fulhensio Batista beži s Kube; različite grupe pobunjenika zauzimaju Havanu u koju Ernersto Gevara i Kamilo Sijenfuegos ulaze sutradan; 5. januara za predsednika Kube postavljen je Manuel Urutija, 8. januara u Havanu stiže Fidel Kastro. I drži jedan od onih govora po kojima će – više po dužini no sadržaju – ostati upamćen narednih decenija. Uzgred, 16. januara preuzima mesto premijera, a već u aprilu svoj govornički dar pokazuje na Univerzitetu Prinston, Nju Džerzi, SAD.
Slede zakoni o agrarnoj reformi i nacionalizacija velikih zemljoposeda, a na mesto predsednika Kube – na kom će ostati do 1976. godine – postavljen je Osvaldo Dortikos Torado. Američki predsednik Dvajt Ajzenhauer u proleće 1960. naređuje šefu CIA Alenu Dalsu da obučava kubanske izbeglice za invaziju. Dva meseca kasnije Kuba nacionalizuje američku imovinu; Vašington krajem godine odgovara trgovinskim embargom iz kog su isključeni samo hrana i lekovi. Istovremeno, počinje OperaciónPedroPan, tj. Operacija Petar Pan, koju neformalno vodi Katolička crkva uz pomoć CIA i tokom koje je, do potkraj 1962, s Kube u SAD prebačeno nešto više od 14.000 dece „antikomunističkih“ roditelja, uz istovremenu američku propagandu da decu otima Kastrov režim i šalje ih u radne logore Sovjetskog Saveza.
Sredinom aprila počinje trodnevni vojno-obaveštajni fijasko, poznat kao Invazija u Zalivu svinja. Oko 1400 kubanskih emigranata koje je trenirala CIA, nešto malo američkih pilota i bar dvojica „savetnika“, uz podršku prefarbanih američkih aviona i brodova, iskrcavaju se na plažu u Zalivu svinja. Ishod, 19. aprila 1961: 114 mrtvih „oslobodilaca“, ostatak većinom zarobljen, jednim delom pobijen u lokalnim močvarama; na kubanskoj strani službeno je priznat gubitak 176 vojnika (Zapad procenjuje da se ukupni gubici kubanske milicije i dobrovoljaca kreću između 2000 i 5000 ljudi). Avgusta 1961. na ekonomskom samitu Organizacije američkih država u Urugvaju kubanski predstavnik Ernesto Gevara preko Ričarda Gudvina, mlađeg sekretara Bele kuće, šalje poruku američkom predsedniku Džonu Kenediju: „Hvala za Zaliv svinja. Pre invazije, revolucija je bila slaba. Sada je jača no ikad.“
U avgustu 1962. CIA šalje prva upozorenja, krajem meseca i prve snimke o razmeštanju sovjetskih raketa srednjeg dometa na Kubi. U jesen SAD uvode vazdušnu i pomorsku blokadu, upozoravajući da će lansiranje raketa s Kube na SAD biti tretirano kao napad Sovjetskog Saveza na Ameriku. Oktobra meseca tadašnji gensek Nikita Sergejevič Hruščov pristaje na povlačenje ruskih raketa u zamenu za povlačenje američkih iz Turske.
Od 1963. do 1969. Kuba kao odgovor na pojačanu trgovinsku blokadu sprovodi drugu agrarnu reformu, uvodi obavezno služenje vojnog roka, osniva komunističku partiju i zatvara poslednje privatne barove i restorane. Organizacija američkih država ukida trgovinsku blokadu 1975. godine; Kuba šalje vojne jedinice koje u Angoli pobeđuju ustaničke snage koje podržava Južna Afrika. Fidel Kastro postaje predsednik 1976. U aprilu 1980. Kuba dopušta iseljavanje svima koji to žele: za odlazak u SAD to koristi oko 125.000 ljudi; predsednik Džimi Karter uskoro zahteva proterivanje svih Kubanaca za koje se sumnja da su počinioci teških krivičnih dela. Do 1984. Kuba broj svojih vojnika u Etiopiji (prvi su upućeni 1977) smanjuje na oko 3000 (poslednji će otići u septembru 1989). Poslednji kubanski vojnici napuštaju Angolu u maju 1991. Raspad Sovjetskog Saveza Kubi zadaje ozbiljan ekonomski udar. Godinu dana kasnije uvedeni su direktni izbori za parlament, a 1993. vlada proglašava otvorenost za strane investicije.
Kao odgovor na hapšenje oko 150 kubanskih opozicionara, Sjedinjene Američke Države u martu 1996. pojačavaju embargo i na strane kompanije. Jovan Pavle II postaje prvi papa koji je posetio Kubu, 21. januara 1998; u decembru 2000. Vladimir Putin obnavlja i pojačava bilateralne veze; u januaru 2002. zatvorena je poslednja ruska vojna baza na Kubi. U maju iste godine američki državni sekretar Džon Bolton optužuje Havanu da proizvodi biološko oružje i svrstava Kubu u „osovinu zla“; bivši predsednik Džimi Karter istovremeno tokom posete Kubi kritikuje američki embargo. U novembru 2004. održan je prvi javni opozicioni skup posle 1959; učestvuje oko 200 disidenata.
U julu 2006. Fidel Kastro predaje funkciju predsednika Kube Raulu Kastru; u februaru 2008. objavljuje da se više neće kandidovati za predsednika. Poslednje službene fotografije prikazuju Kastra s predsednicima Rusije i Kine, Dmitrijem Medvedevim i Hu Đintaom, novembra prošle godine. „Fidel će zauvek živeti“, izjavio je u utorak predsednik Venecuele Ugo Čaves. U redovnoj radio-emisiji „Alo predsedniče“ setio se susreta s Fidelom, jula 2006: „Zagrlili smo se i izljubili ali, bože moj, kako smo mogli znati da će to biti poslednji put.“
Šta se zbiva u zemlji i svetu, šta ima u novinama i kako provesti vreme?
Svake srede u podne Međuvreme stiže elektronskom poštom. To je sasvim solidan njuzleter i zato se prijavite!
“Danas je dovoljan jedan klik na Guglu da saznamo o nekom gradu sve; od istorije, klime, umetničkih ponuda... pa sve do jeftinih restorana! Ali pravi čitaoci neće ‘klik’, već emociju koja će da pokrene njihov proces proživljavanja, a ne pukog konzumiranja”
Bombardovanje čula postalo je nova fascinacija u konzumiranju umetničkih dela, a izraz “imerzivno” postao je ključna reč u vokabularu Britanaca za opisivanje i vrednovanje svake izložbe. Među brojnim ove letnje sezone, u fokusu su tri
Letnjikovci i vile u Vrnjačkoj Banji kriju mnoge tajne nekadašnjih vlasnika kao i burne istorije ovog mesta u kojem organizovani turizam postoji već 156 godina, a nije prestajao ni za vreme Drugog svetskog rata kada se ovde smestio Štab Druge oklopne divizije Trećeg rajha
Najnoviji roman Aleksandra Novačića Solženjicin: Odisej iz Gulaga objavljen je krajem jula u Beogradu, u izdanju izdavačke kuće Logos. Aleksandar Solženjicin je pre pedeset godina bio proteran iz SSSR-a, a državljanstvo mu je oduzeto. Posle 20 godina, poput antičkog Odiseja, vratio se u svoju opljačkanu Itaku gde su se prosci nadmetali za ruku njegove voljene Penelope, Rusije. U narednim brojevima “Vreme” će preneti najzanimljivije delove romana, uz dozvolu autora i izdavača
Na beogradskom aerodromu „Nikola Tesla" se već nekoliko puta ponavlja isti kvar usred letnje sezone. Nadležni kažu da se radi o globalnom kvaru na softveru, ali analitičari smatraju da je neobično da kvar tako dugo traje i da IT stručnjaci ne mogu da ga otklone
Slika malobrojnih i umornih ekoloških aktivista jutro posle u Pionirskom parku, je slika svih dosadašnjih protesta protiv autokratske vlasti Aleksandra Vučića i njenih nauma. Nije, međutim, rudarenje ili nerudaranje litijuma srž problema u Srbiji
Šta to Olimpijske igre već 2800 godina pokreću u ljudima? Zašto jedan Lebron Džejms posle svega hoće i olimpijsko odličje? A Novak Đoković, koji je osvojio sve što se osvojiti može, plače kao dete zbog toga što je osvojio zlato na Olimpijadi. Zašto, čoveče?
Arhiva nedeljnika Vreme obuhvata sva naša digitalna izdanja, još od samog početka našeg rada. Svi brojevi se mogu preuzeti u PDF format, kupovinom digitalnog izdanja, ili možete pročitati sve dostupne tekstove iz odabranog izdanja.
Šta se zbiva u zemlji i svetu, šta ima u novinama i kako provesti vreme?
Svake srede u podne Međuvreme stiže elektronskom poštom. To je sasvim solidan njuzleter i zato se prijavite!