Grigorije Samojlov je u Beogradu i mnogim drugim gradovima bivše Jugoslavije ostavio vidan trag o sebi i svom vremenu. Zaštitni znak njegovog opusa je Palata penzionog fonda činovnika i služitelja narodne banke na Terazijama 29 iz 1938. godine. Ova zgrada je odredila sliku ambijentalne celine terazijskog skvera
Terazije 29
Izložba „Arhitekta Grigorije Samojlov“, otvorena do kraja meseca u Muzeju nauke i tehnike u Beogradu, tek je četvrta koja u proteklih trideset godina u celosti obrađuje opus i život jednog srpskog arhitekte. Prikazani eksponati su deo zaostavštine Grigorija Samojlova koju je Muzeju poklonio njegov sin Ivan. Izložba je rezultat desetogodišnjih istraživanja Milana Prosena i njegovog diplomskog rada nagrađenog nagradom „Pavle Beljanski“ kao najboljem iz nacionalne istorije umetnosti na Odeljenju za Istoriju umetnosti Filozofskog fakulteta u Beogradu.
Grigorije Samojlov je Kozak, jedan od 40.000 Rusa koji su nakon tamošnje Revolucije emigrirali u Kraljevinu SHS. Od tada, od 1921. godine, pa do smrti 1989 godine, Grigorije Samojlov je u Beogradu i mnogim drugim gradovima bivše Jugoslavije ostavio vidan trag o sebi i svom vremenu. U Rusiji je završio slikarsku školu, a ovde Vojnu gimnaziju pa zatim Arhitektonski odsek Tehničkog fakulteta. Prvu praksu je stekao u birou arhitekte Aleksandra Đorđevića, zatim je bio asistent na Katedri za vizantijsku i staru srpsku arhitekturu Tehničkog fakulteta, Drugi svetski rat je proveo u zarobljeništvu, a penziju je dočekao kao profesor. Za šest decenija uradio je oko 180 projekata.
Grigorije Samojlov u ateljeu
BEOGRADSKEVILE: „U njegovom opusu pre Drugog svetskog rata primetni su svi aktuelni stilovi tadašnje beogradske arhitekture: modernizam, akademizam, srpsko-vizantijski, art deko. Sve ih je primenjivao, zavisno od namene objekta“, kaže za „Vreme“ Milan Prosen. Recimo, stambena zgrada na uglu Skenderbegove i Dositejeve ulice u Beogradu i Palata „Nišava“ u Nišu primeri su modernističke koncepcije umerenog i dekorativističkog pristupa. „Nišava“ je prva zgrada sa ugrađenim toaletima u stanovima, dok su je brojni elementi fasade učinili najreprezentativnijim predstavnikom niške moderne arhitekture između dva svetska rata. Zatim, Zadužbina Luke Ćelovića na uglu Andrićevog venca i Ulice kneza Miloša ima primese art dekoa, a kuća Stojanke Jojkić na uglu Ulice kneza Miloša i Durmitorske jedan je od najboljih primera francuskog akademizma u Beogradu sa dekorativnim pilasterima, francuskim balkonima, mansardama sa prozorima i skulpturama, a naročito sa specifičnom harmonijom odnosa otvora i samog objekta.
Možda jedna od najlepših od desetak vila koliko ih je Samojlov projektovao na Dedinju i Senjaku nalazi se u Puškinovoj 5, nekada vlasništvo Ljubice Radenković a danas jedna od rezidencija američke ambasade. „Projektovana je u romantičnoj interpretaciji istorijskih stilova, sa kombinacijom elemenata romanike i vizantijske arhitekture, ova vila donela je Samojlovu prestižno priznanje na takmičenju za najlepšu fasadu koje je 1934. godine organizovao Klub arhitekata“, kaže Prosen. On izdvaja i vilu porodice Sarvan u Bulevaru kneza Aleksandra 8, čiju fasadu odlikuje dekorativnost narodnog neimarstva, vilu Đorđa Mijovića u Užičkoj 47, s fasadom u kamenu i izuzetnim enterijerom, čiji su zidovi obloženi plemenitim drvetom, stakla su šlifovana, a tapete od zlatnog brokata, i vilu Marice Popović, tada čuvene glumice, u Senjačkoj ulici 35, „koja je u stilu intimizma, a zbog maštovitog krova izgleda kao da je vila iz bajke. Sve te vile zadovoljavaju potrebu vlasnika da se povuče iz grada, oivičene su zelenilom i pomerene od uličnog fronta. I mada sve imaju armiranu betonsku konstrukciju, težina betona se ne oseća zato što je njihova spoljašnjost u kamenu, drvetu i ćeramidi, od prirodnih materijala. Bliske su engleskom artsendkrafts stilu koji je propagirao beg u prirodu i fasade s puno zanatskih ukusno rađenih detalja: prozori sa šalonima sa srcima i cvećem, dekorativni lukovi, ukrasi u drvetu.“
Milan Prosen ističe da „ove Samojlovljeve vile govore kako je pre početka Drugog svetskog rata živeo jedan deo Beograda i na najbolji način dočaravaju građanski Beograd, kakvom mi sad težimo. Nijedna vila nije ekstravagantna, nigde nema karijatida, to su neumesne stvari u sofisticiranoj kulturi kakvu je tada imao Beograd. Te vile nisu bile jeftine, ali nisu pokušavale da svima pokažu koliko koštaju. Imale su dozu umerenosti, prefinjenosti, čemu bi, zar ne, i danas trebalo da težimo.“
FOTOGRAFIJA I CRTEŽ: Vila Ivana Avzenka (1937), srušena 2000.
Vila Ivana Avzenka u Maglajskoj 21 iz 1937. godine je srušena. Projektovana je u duhu bezornamentalne arhitekture kombinovane sa dinamikom kosih krovova karakterističnom za planinske kuće i možda je najbliža stilu intimizma. „Ka bašti je imala veliku terasu na koju ste mogli da izađete i iz kabineta, trpezarije i salona. Prilikom prijema sve te tri prostorije su spojene. Sporedne prostorije za poslugu, perionica i kuhinja su odvojene, a na spratu su spavaće sobe i buduar za damu. Nažalost, novom vlasniku to nije odgovaralo, porušio je kuću u odličnom stanju 2000. godine i na njenom mestu sazidao nešto što je slične kvadrature, a što je ruglo. To pokazuje ne samo veliko nerazumevanje sredine za vrednosti već i nedovoljnu zaštitu: tog čoveka niko nije sprečio da uradi to što je uradio.“
SLIKATERAZIJA: Najznačajniji objekat Grigorija Samojlova iz tog vremena, i moguće čak i zaštitni znak njegovog opusa, jeste Palata penzionog fonda činovnika i služitelja narodne banke na Terazijama 29 iz 1938. godine. „Ona sažima splet stilskih nedoumica aktuelnih krajem predratnog perioda u trenutku slabljenja dominacije nacionalnog stila i akademizma, stabilizacije i prihvatanja umerene modernističke struje, kao i prodora elemenata arhitekture art dekoa i novog monumentalizma. Ova zgrada je odredila sliku ambijentalne celine terazijskog skvera.“ Poznata je i kao Palata bioskopa „Beograd“ jer se u njoj nalazio najčuveniji predratni bioskop, takođe delo Samojlova. „Dekorisan je u duhu art dekoa, a u njemu su bile razne novotarije: tabla s lampicama koje su označavale slobodna mesta, lampica pored sedišta koju aktivira recepcioner u slučaju da ste tokom projekcije dobili telefonski poziv, prva klimatizacija u gradu, polukružni hol je u ogledalima što stvara utisak punog kruga. Inače, Samojlovljeva ideja kako da se vizuelno uveća prostor od tada je u svim arhitektonskim udžbenicima nacrtne geometrije. Na kraju života, Samojlov je projektovao preuređenje bioskopa u Pozorište na Terazijama koje se tu već nalazilo. To je bio poslednji njegov rad.“
U intervjuu koji je povodom pretvaranja bioskopske u pozorišnu dvoranu dao autoru ovog teksta za „Večernje novosti“ 1988. godine, Grigorije Samojlov je ispričao kako je rešio problem akustike: „Išao sam u Italiju, Francusku i Nemačku tražeći proračune, ali uzalud. Tada je o akustici postojala samo jedna knjiga, Sebinova, ali ja nisam znao engleski jezik. Preveo sam je uz pomoć prijatelja i tako sam konstruisao akustiku.“
Bioskop „Beograd“ je doskora bio najakustičnija dvorana u gradu. U domenu akustike, posle bioskopa, Samojlov je uradio Letnju pozornicu u Nišu, najakustičniju u zemlji, Mašinski fakultet sa najakustičnijim amfiteatrom, i hjam Svetog Arhangela Gavrila u Beogradu koji je do izgradnje hrama Svetog Save bio najakustičnija crkva u gradu.
Hram svetog arhangela Gavrila u Humskoj ulici iz 1937. godine je zadužbina narodnog poslanika Milana S. Vukičevića i njegove supruge Radmile. „Projektujući je sa velikom dozom individualizma, Samojlov je interpretirao moravsku arhitekturu, čija koncepcija leži u njegovoj osnovi, sa slobodom kakva je svojstvena modernoj arhitekturi. Spojio je svoja graditeljska iskustva sa poznavanjem istorijskih stilova stvarajući rešenje koje moderno i funkcionalno spaja sa dekorativnim nasleđem srednjeg veka. On je takođe projektovao i ikonostas crkve, i mozaički pod.“ Osim, kaže Prosen, ove crkve, Samojlov je projektovao i crkvu Rođenja svetog Jovana Krstitelja u Vučju, ikonostas i enterijer Katedralne pravoslavne crkve u Banjaluci, kapelu na Ruskom groblju u Njujorku i ikonostas crkve Svetog Save u Klivlendu. Ikonostas kapele u logoru Stalag izradio je 1943. godine tokom zarobljeništva kako bi dokazao nemačkom generalu da i Srbi imaju kulturu. Na ikonostasu je naslikao svetog Savu i Hrista kome su ruke vezane užadima ali su razdvojene, što predstavlja autorovu želju da se oslobodi sužanjstva. Posle oslobođenja, ikonostas je prenet u kapelu na Centralnom groblju u Beogradu, pod zaštitom je Uneska.
U posleratnom periodu, izuzetno bogatom, najmarkantniji je projekat Mašinskog fakulteta u Beogradu. Bilo je to jedno od prvih rešenja u Beogradu sa fasadnim velikim staklenim površinama. „Rešenje enterijera, a posebno preglednost i osvetljenost hola daju utisak lakoće pa se čini kao da stepenište lebdi nad tankim betonskim stubovima.“ Zgrada Jugobanke u nekadašnjoj Ulici 7. jula iz 1960. godine je „kao u kristalu isečen kvadar, čistih, jasnih linija“, kako ju je svojevremeno opisao arhitekta Ranko Radović. To je prva „staklena“ zgrada u Beogradu. „Na njoj se ogledaju fasade zgrada iz XIX veka, što stvara specifičan dijalog i estetički kontrast između starog jezgra grada i internacionalne arhitekture.“
Na izložbi u Muzeju nauke i tehnike (autor postavke Anja Radaković) nalaze se primeri i ostalih oblasti rada Grigorija Samojlova, enterijer i slikarstvo na primer. Izloženo je čak i nekoliko stolica, specifične su, udobne i lepe, isto kao i kuće Beograda Grigorija Samojlova.
Šta se zbiva u zemlji i svetu, šta ima u novinama i kako provesti vreme?
Svake srede u podne Međuvreme stiže elektronskom poštom. To je sasvim solidan njuzleter i zato se prijavite!
“Osećali smo da nečemu dolazi kraj. Naravno, niko od nas nije znao šta nas čeka, naročito ne da će se sve tako krvavo raspasti, ali da će sve biti drugačije – to se osetilo u vazduhu. I Titova smrt se desila upravo na početku te dekade. Mislim da je među nama postojao iracionalni osećaj ‘sad ili nikad’”
“Hoćemo da napravimo veliki nezavisni teatar, da radimo ono što mi hoćemo, što druge kolege hoće... A o tome kakva je situacija na nezavisnoj sceni najbolje govori to što nam je Ministarstvo za kulturu za ovaj projekat dalo dve hiljade evra bruto, to je hiljadu i osamsto neto”
"Najveća pretnja srpskom jeziku nisu nekakve mračne strane sile poput latinice, anglicizama ili interneta, nego tvrdokorna domaća nepismenost i nekultura", rekao je pre koju godinu Ranko Bugarski u razgovoru za „Vreme“
„Ljudi su toliko puni straha da pravo na svoje mišljenje odbijaju u startu. Oni hoće da svoju krivicu podele sa drugima, da ne preuzimaju odgovornost, u jednoj neodređenosti hoće ljudi da žive“
Slika malobrojnih i umornih ekoloških aktivista jutro posle u Pionirskom parku, je slika svih dosadašnjih protesta protiv autokratske vlasti Aleksandra Vučića i njenih nauma. Nije, međutim, rudarenje ili nerudaranje litijuma srž problema u Srbiji
Šta to Olimpijske igre već 2800 godina pokreću u ljudima? Zašto jedan Lebron Džejms posle svega hoće i olimpijsko odličje? A Novak Đoković, koji je osvojio sve što se osvojiti može, plače kao dete zbog toga što je osvojio zlato na Olimpijadi. Zašto, čoveče?
Arhiva nedeljnika Vreme obuhvata sva naša digitalna izdanja, još od samog početka našeg rada. Svi brojevi se mogu preuzeti u PDF format, kupovinom digitalnog izdanja, ili možete pročitati sve dostupne tekstove iz odabranog izdanja.
Šta se zbiva u zemlji i svetu, šta ima u novinama i kako provesti vreme?
Svake srede u podne Međuvreme stiže elektronskom poštom. To je sasvim solidan njuzleter i zato se prijavite!