Posle prodaje kompanije Mobi 63, zadovoljni su i kupci, i prodavci, i dežurni skeptici. Stvar, međutim, nije gotova. Iznos od milijardu i po evra zaista je neverovatan uspeh, ali nije dovoljan da zabašuri i u zaborav otera sve one silne milione koje su Bogoljob i braća odvukli u nepoznatom pravcu, sve one silne ugovore koji su ojadili zemlju, sve one silne dedinjske vile i londonske stanove koje su Karići kupovali otetim novcem. Ukoliko država bude dozvolila da joj se, poput Bogoljuba, izmigolje i u majčicu Rusiju odu svi oni direktori, sekretari, sudije i činovnici koji su Karićima omogućili decenijsku pljačku, priča o Mobtelu ipak će biti njen konačni poraz
Posle svega, ispade da je Bogoljub Karić bio u pravu. Dok su drugi uporno ponavljali da Mobtel može da se proda za maksimalno milijardu evra, Bogoljub je isto tako uporno tvrdio da kompanija (koju čak ni on nije uspeo totalno da upropasti) vredi bar 1,3 milijarde evra, ako ne i čitave dve milijarde. I zaista… Nisu ni trepnuli, a predstavnici norveškog Telenora su na aukciji održanoj 31. jula 2006. pristali da za Mobi 63, kao naslednika Mobtela, plate čitavu milijardu i 513.000 evra, od čega će država inkasirati 1,155 miliona evra, a austrijski biznismen Martin Šlaf postati „teži“ za približno 360 miliona evra. Dugogodišnja odiseja Mobtela tako je završena na opšte zadovoljstvo: Norvežani deluju srećno, Mlađan Dinkić najavljuje nove puteve, mostove i ulaganja, a već se kuju planovi za tender za trećeg mobilnog operatera. Idiličnu atmosferu teško da više bilo šta može da pokvari. Pred činjenicom da je Mobi 63 prodat za cifru skoro tri puta veću od do sada važećeg rekorda privatizacije (518 miliona evra za Duvansku industriju Niš), zaćutali su čak i oni najkritičniji i najskeptičniji.
IMASE…: Za razliku od većine inostranih kupaca koji su se pojavili u Srbiji od 2000. godine, norveški Telenor je ulazak na domaće tržište obavio bez ikakvog skandala i sumnji. Izvršni zamenik predsednika i direktor Telenora za centralnu i istočnu Evropu Jan Edvard Tigesen do iznemoglosti je pozirao fotoreporterima i dao više intervjua, svi podaci o kompaniji mogu se naći na njihovom oficijelnom sajtu, a način prezentacije rezultata poslovanja prilagođen je apsolutno svakom ko je elementarno pismen. Zahvaljujući svemu tome, poznato je da je Telenor kompanija koja se bavi telekomunikacijama, da je stara 150 godina, da je jedan od najvećih svetskih operatera mobilne telefonije, da je krajem prošle godine imao 82,7 miliona pretplatnika, kao i da je 57 procenata prihoda kompanije u 2005. došlo upravo iz sektora mobilne telefonije. Ova kompanija vlasnik je, ili delimični vlasnik, mobilnih operatera u Norveškoj, Danskoj (Sonofon), Švedskoj (Vodafon), Ukrajini (Kijevstar), Mađarskoj (Panon), Tajlandu (DTAC), Maleziji (DiGi), Bangladešu (Grameen Phone), Pakistanu (Telenor Pakistan), Rusiji (VimpelCom), Austriji i Crnoj Gori (ProMonte). Pored imovine, transparentna je i struktura kapitala Telenora: pored norveške vlade (sa 53,97 odsto akcija), među najvećim akcionarima nalaze se JP „Morgan Čejs“ banka, HBSC banka, Dojče banka i Sosijete ženeral banka. Telenor ima ukupno 27.600 zaposlenih, od čega 16.700 radi van Norveške.
Što se tiče finansijske situacije u kompaniji, ona je verovatno jasna već i na osnovu činjenice da je Telenor u svojoj početnoj ponudi za Mobi 63 naveo milijardu i 373.000 evra – čitavih 500 miliona više od glavnog konkurenta, isto tako dobrostojećeg austrijskog Mobilkoma. Na osnovu detaljnih godišnjih i kvartalnih izveštaja, vidi se da ni ponuđena, ni na kraju ustanovljena cifra, za Telenor nije neki veći problem. Samo u drugom kvartalu 2006, prihod kompanije bio je dve milijarde i 870 miliona evra, dok je čist profit pre oporezivanja iznosio pola milijarde. U prevodu, godišnji prihod kompanije broji se desetinama milijardi evra, a iznos plaćen za Mobi zapravo je sitnica u odnosu na novac koji redovno pristiže. Takođe, iznos nešto veći od milijardu i po evra u granici je iznosa za koje je Telenor i do sada kupovao vlasničke udele u drugim kompanijama. Primera radi, tokom 2004. kompanija je postala stoprocentni vlasnik crnogorskog ProMontea, ulažući tada dodatnih 64,8 miliona evra, što je s ranije plaćenim manjinskim udelom ukupno iznosilo 116 miliona evra (za provajdera uz kojeg ide znatno manje tržište i znatno manja mogućnost razvoja nego u slučaju Mobija). Isto tako, kada je otkupljivao 75 odsto udela u mađarskom Panonu (već je posedovao 25 odsto), Telenor je stvar završio s milijardu i dva miliona evra, što je ukupnu vrednost mađarskog provajdera svelo na milijardu i 350 miliona evra.
Pored svega ovoga, zvanični podaci govore da je u drugom kvartalu 2006. zabeležen rast prihoda od čak 37 odsto u odnosu na isti period 2005, kao i da je 2005. prihod bio veći za 14 odsto od prihoda iz 2004. Sve, dakle, govori da je reč o ozbiljnom igraču, odnosno kupcu kakvom je Srbija mogla samo da se nada.
KONKURENTI: Predstavnici norveškog Telenora i austrijskog Mobilkoma
BEČKAŠKOLA: Činjenica da su Mobi 63 kupili Norvežani, a ne austrijski Mobilkom u najmanju je ruku iznenadila svakog ko je makar i površno pratio slučaj Mobtel. Naime, apsolutno sve što se događalo od 13. maja 2005, kada je Bogoljub Karić prodao BK Trejd konzorcijumu Martina Šlafa, govorilo je u prilog tezi da će Mobtel završiti u mreži austrijskog provajdera mobilne telefonije. Već na samom početku, neposredno posle prodaje, bečki „Prese“ naveo je da bi uskoro trebalo da usledi drugi korak, „kada će Mobilkom, kao deo Telekoma Austrije, izraziti želju da preuzme državni deo u Mobtelu“. Sam Martin Šlaf tada je rekao da će „u slučaju da Vlada odluči da svoj deo proda putem tendera“, njegov konzorcijum sigurno „iskoristiti pravo preče kupovine ili ga ustupiti Mobilkomu“. Na takav rasplet ukazivala je i neodoljiva sličnost između slučaja Mobtel i slučaja bugarskog Mobiltela – kompaniju u čijoj je osnovi bio sumnjiv kapital, najpre je 2002. kupio Martin Šlaf sa grupom biznismena; 2004. manjinski paket akcija prodat je drugom konzorcijumu; odmah potom, u priču je ušao austrijski Mobilkom i 2005. konačno kupio Mobiltel za milijardu i 600.000 evra. Na taj način, Austrijanci su kupili „čistu“ firmu, Bugarska je rešila problem mafijaškog novca u kapitalu svog najvećeg provajdera, a na dobitku su bili Šlaf i kompanija. U prilog tom scenariju pre svega je išla činjenica koja je otkrivena tek pošto je Mobtelu oduzeta licenca: tek početkom 2006. obznanjeni su detalji takozvanog „dju dilidžens“ izveštaja, odnosno ekspertske analize svih podataka relevantnih za Mobtel, koju je početkom 2005. uradila advokatsko-pravna kancelarija SchonherrRechtsanwalteOEG iz Beča. Dokument čije je delove „Vreme“ objavilo u broju 787 od 2. februara 2006, a koji je naslovljen kao „Projekat Mobi Dik“, pripremljen je „ekskluzivno za Mobilkom Austrija“. Bez obzira na brojne probleme s kojima su bili suočeni eksperti iz Beča (ograničeno vreme za pristup dokumentima, zabrana da dokumente fotokopiraju ili skeniraju, kratko vreme za analizu međunardnih ugovora…), izveštaj je bio više nego informativan i verovatno je dobro poslužio u planiranju daljih poteza Mobilkoma.
Međutim, ono što je davalo materijala za najrazličitije teorije zavere bio je, kao i u toliko prilika do tada, tajming. Naime, prosto je neverovatno bilo da se „dju dilidžens“ izveštaj na volšeban način pojavio godinu dana pošto je napravljen, odnosno baš u vreme oduzimanja licence Mobtelu i afere koja je sledila. Jedino logično objašnjenje bilo je ono koje je u formi izjave upućenog izvora naveo jedan beogradski tabloid. Navodno, Austrijancima je zapravo odgovaralo da se Mobtelu oduzme licenca, jer bi potom mogli da se nagode sa srpskom vladom i otkupe ga. Pokazalo se, naime, da su ugovori koje je Mobtel potpisao s preduzećima BK Grupe napravljeni tako da bi njihovo jednostrano raskidanje mnogo koštalo i Šlafa i PTT, pa samim tim i Mobilkom. „Austrijanci su potom napravili dil s Vladom, koja se ionako nameračila na Karića. Ponudili su im izveštaj, ali su zauzvrat tražili da postanu jedini vlasnici Mobtela“, naveo je neimenovani izvor u januaru 2006. Kako je istovremeno formirana mešovita austrijsko-srpska grupa, koja je posle svega nekoliko sastanaka saopštila da će doći do „obostrano prihvatljivog modela“, zaključak o Austrijancima kao novim vlasnicima naprosto se nametao.
U skladu s tim zaključkom, bilo je logično pretpostaviti i da je najvišu početnu ponudu za Mobi 63, u iznosu od milijardu i 373 miliona evra, dao upravo Mobilkom. Naime, u trci su se 31. jula 2006. našla tri kandidata (norveški Telenor, egipatski Oraskom i Mobilkom), a samo je austrijska strana do tada delovala dovoljno zainteresovano da ponudi čak pola miliona evra više od predviđenog minimuma. Kako je Oraskom odustao od aukcije neposredno pošto je pročitana prva cena, Mobilkom je izgledao kao jedini mogući pobednik. Sumnja se, međutim, javila odmah potom: predstavnik Mobilkoma Boris Nemšić pomno je pratio šta se događa za susednim stolom i dizao svoju aukcijsku karticu tek pošto bi je podigli Norvežani. Nekoliko minuta kasnije, nakon što je cena dostigla milijardu 493 miliona, odnosno nakon što se primakla čarobnoj cifri od milijardu i po evra, pauzu su zatražili upravo Austrijanci, a ne Telenor. Sumnje u odlučnost Mobilkoma pokazale su se ispravnim tek kad su i Austrijanci i Norvežani odbili da podignu karticu na ponuđenu cenu od milijardu i 533 miliona evra. Prema unapred određenim pravilima, pobedu je u takvim situacijama odnosila ona strana koja je ponudila veću inicijalnu cenu: ispostaviće se da je to bio Telenor, a saznanje da je Mobilkom kao favorit u startu ponudio svega 805 miliona evra, bilo je dovoljno da svi raniji zaključci padnu u vodu. Naime, tada je postalo jasno da je Mobilkom želeo ulaz na srpsko tržište, ali ne baš po svaku cenu – u ovom trenutku, njegovi predstavnici tvrde da će proći znatno jeftnije ukoliko pazare samo licencu za trećeg operatera.
U međuvremenu, ipak su se pojavile sumnje u poslovnu etiku austrijske strane. Naime, izjava Borisa Nemšića da je svojoj kompaniji uštedeo veliki novac i da je postignuta cena daleka od realne, nametnula je logično pitanje o tome zašto je onda uopšte licitirao do konačnog iznosa. Uporni pogledi ka norveškom stolu, čekanje na podizanje aukcijske kartice Telenora, sve to uz svest da je Mobilkomova inicijalna ponuda daleko niža od Telenorove, zapravo pokazuje da je glavni cilj Mobilkoma bio samo da Mobiju što više podigne cenu, odnosno da (ako već ne može da pazari za bagatelu) svom biznismenu Šlafu ubaci još koji milion u džep, izbacivši ga pritom iz džepa svog budućeg konkurenta na srpskom tržištu. Koliko god sve to bilo neobično i nemoralno sa stanovišta običnog smrtnika, ovakvo ponašanje ipak nije čudno u slučaju velikog biznisa. Međutim, ono što se ne može smatrati uobičajenom poslovnom etikom i što bi u perspektivi moglo da izazove neku reakciju, jeste crtica koju je na aukciji zabeležio reporter lista „Danas“. Navodi se, naime, da je „jedan od članova delegacije Telenora rekao u razgovoru sa inostranim novinarom da je Mobilkom verovatno dobro znao da će na aukciji biti samo tri ponuđača s obzirom na nisku inicijalnu ponudu od 805 miliona evra, iako su znali da bi u slučaju da je bilo više od tri ponude tako niska ponuda otpala“.
U trenutku pisanja ovog teksta (utorak, 1. avgust 2006.) ipak je teško očekivati da se bilo ko detaljnije pozabavi pozadinom ponašanja austrijskih predstavnika, odnosno mogućnošću da su prekršili neka pravila utakmice – konačno, da je tako nešto u planu, verovatno bi se najpre oglasili predstavnici Telenora, koji su za sada nasmejani, zadovoljni i smireni. Ništa čudno. Ljudi su, pa makar i za neplanirano velike pare, kupili ulazak na perspektivno tržište, otvorili sebi vrata za eventualno širenje na BiH, Rumuniju i ko zna koje još zemlje u regionu. Razlog za smirenost i zadovoljstvo ima naravno, i sprska Vlada, koja je, figurativno rečeno, uspela da za samo nekoliko meseci od zapuštene, problematične i unapred otpisane udavače napravi dobru mladu i tako sklopi „brak“ koji je unapred osuđen na sreću.
PARA KO SALATE: Bogoljub Karić
Sve to ipak ne mora da znači da bi sada trebalo zaboraviti na sve ono što je prethodilo ovoj aukciji. Iznos od milijardu i po evra zaista je neverovatan uspeh koji Srbiji garantuje kakav-takav boljitak, ali ipak nije dovoljan da zabašuri i u zaborav otera sve one silne milione koje su Bogoljob i braća (ostala rodbina i prijatelji nekako se podrazumevaju) odvukli iz zemlje u nepoznatom pravcu, sve one silne ugovore koji su ojadili zemlju, sve one silne dedinjske vile i londonske stanove koje su Karići kupovali otetim novcem. Ukoliko država bude dozvolila da joj se, poput Bogoljuba, izmigolje i u majčicu Rusiju odu svi oni direktori, sekretari, sudije i činovnici koji su Karićima omogućili decenijsku pljačku, priča o Mobtelu ipak će biti njen konačni poraz. Posle svega što se dogodilo, posle XY pokrenutih istraga i bezbroj konkretnih dokaza o pljački neviđenih razmera, zaista bi bilo neprihvatljivo da se sve završi samo s tih milijardu i po, bez prave istine, bez pravih krivaca i bez pravih kazni.
Takav kraj pokazao bi da je Srbiji stalo jedino do toga da u što raskošnijim hotelskim salama, pred što bogatijim strancima, za što veće sume, proda ono što još ima. Ako joj je, posle Karića i njemu sličnih, uopšte nešto preostalo.
Plaža i opera
Malo podrobniji pregled medijske arhive pokazuje da se norveški Telenor već izvesno vreme pripremao za ulazak u Srbiju. Međutim, kako je famozni PR odrađen bez greške, odnosno neprimetno i za domaće prilike neverovatno elegantno, to je lako moglo da promakne prosečnom posmatraču. U oktobru 2005. jedan beogradski dnevnik objavio je zanimljivu reportažu o modernoj arhitekturi u norveškim kompanijama, gde je najviše prostora posvećeno upravo Telenoru. Osim detaljnog opisa centrale ove kompanije, čitaocima je pružena gotovo idilična slika o uslovima u kojima hleb zarađuju njeni zaposleni: bežične komunikacije, mogućnost da se svakodnevno bira mesto na kome će se raditi (što uključuje sopstveni dom, obližnju plažu gde se posao obavlja na lap-topu i u kupaćem kostimu, terasu koja gleda ka moru), baš kao i mogućnost da zaposleni odluči da na posao dolazi biciklom (a da mu kompanija „istog časa“ dodeli bicikl „po želji“ i zasebnu tuš-kabinu da se okupa pre posla).
Takođe, u junu 2006, dok je još izgledalo da je austrijski Mobilkom sigurni kupac kompanije Mobi 63, beogradski mediji preneli su da „jedna od najvećih svetskih telekomunikacionih kompanija… dovodi norvešku operu u Srbiju“. Uz najavu o izvođenju Trubadura, jednog „gala koncerta“ i „plana Telenora da bude pokrovitelj projekata i programa iz oblasti kulture i umetnosti“, skoro je neprimetna bila crtica o tome kako je Telenor „u ovom delu Evrope prisutan više od deset godina“.
Šlafova kasa
Posle aukcije u hotelu Hajat, najširi osmeh imao je, od svih ljudi – austrijski biznismen Martin Šlaf. Čovek koji je u maju 2005. kupio BK Trejd (kao suvlasnika Mobtela), a potom tvrdio kako ga je Bogoljub Karić prevario jer mu nije rekao da postoji mogućnost da Mobtelu bude oduzeta licenca, dugo je delovao kao jedini pravi gubitnik u aferi Mobtel. Iako nikada nije saopšteno koliko je zapravo platio Karićima, smatralo se da je u toj transakciji ostao „kratak“ za bar 150 miliona evra. Međutim, kako je u prodaji Mobija 63 kao naslednika Mobtela njemu pripalo približno 360 miliona evra, ispostavlja se da je čovek tokom samo jedne godine, samo na poslu sa Karićem, zaradio skoro 200 miliona evra. Čak i ukoliko se ima u vidu da ovaj prihod mora da podeli sa članovima svog konzorcijuma, cifra je verovatno znatno veća nego što je pre godinu dana mogao da očekuje.
Kada su 2002. kupili vlasnički udeo u bugarskom Mobilkomu, Šlaf i partneri su iz džepa istresli približno 600 miliona dolara – njegov lični udeo iznosio je 25 odsto, odnosno 150 miliona. Samo dve godine kasnije, Mobilkom je prodat za milijardu i 600 miliona evra, a Šlafu je pripalo bar 400 miliona evra.
Mobtel – biografija u kratkim crtama
April1994.
Ugovorom između BK Trejda iz Moskve i JP-a PTT osnovano je preduzeće za telekomunikacije Mobtel. Početni ulog bio je 100.000 dinara – uplatom 51.000 dinara BK Trejd je postao vlasnik 51 odsto udela u kompaniji, dok je uplatom 49.000 dinara PTT pribavio 49 odsto udela. Bilo je planirano da se u periodu do 1997. u Mobtel uloži 130 miliona dolara, od čega je obaveza BK Trejda bila 66 miliona (ulaganje u opremu), a obaveza države šest miliona u novcu i ostatak do 49 odsto kroz davanje licence za mobilnu telefoniju. BK Trejd nikada nije ispunio svoje obaveze, niti je državi plaćao dividende za njen udeo u kapitalu.
1994–1997.
Iako je ugovorom o osnivanju bilo predviđeno da generalni direktor, predsednik Upravnog odbora i direktori tehničkog i pravnog sektora budu iz PTT-a, a finansijski i komercijalni direktor iz BK Trejda, tokom 1997. na mesto generalnog direktora došao je Sreten Karić – brat Bogoljuba Karića, odnosno predstavnik BK Trejda. Od tog trenutka, Karići zapravo preuzimaju kompletno finansijsko poslovanje kompanije. Priprema za taj čin obavljena je ranije: još od 1994, račun Mobtela bio je isključivo u Karić banci, a u periodu od 1994. već su podignuti brojni kratkoročni krediti sa izuzetno velikim kamatama. Prema nekim navodima, ova banka je samo zahvaljujući tim kreditima do 1997. inkasirala 1,79 miliona dolara, a ukupni gubici Mobtela do tog trenutka iznosili su četiri miliona dolara.
Jun1997.
Vlada Srbije osnovala je Telekom A.D., izdvojivši deo PTT-a „nadležan“ za telefoniju u zasebno preduzeće. Kako je osnivanje tog preduzeća značilo delimično kršenje sporazuma države sa BK Trejdom (prema kome se bila obavezala da u narednih 20 godina neće osnivati drugo preduzeće mobilne telefonije), Mobtel je kao kompenzaciju dobio 13 odsto vlasništva u Telekomu.
1997–2000.
U ovom periodu, Mobtel je pod vrlo nepovoljnim uslovima poslovao skoro isključivo sa kompanijama iz sistema BK Grupe – neumerenim sumama sponzorisao je poduhvate tih kompanija, po astronomskim cenama iznajmljivao nekretnine u vlasništvu porodice Karić, pod nepovoljnim uslovima kupovao stanove svojim zaposlenima,… izvlačeći tako novac iz kompanije koja je bila i u državnom vlasništvu. Prema navodima jednog od bivših finansijskih direktora, tako izvučena sredstva odlazila su na račune u Karić banci, zatim u takođe Karićev kiparski Yusico ili u Aka banku u Moskvi, a odatle u moskovsku centralu BK Trejda.
2000–2003.
Posle 5. oktobra 2000, Vlada je u više navrata pokušala da stane na kraj Karićevim mahinacijama u Mobtelu – formirano je nekoliko „međuresornih grupa“, koje su, u zavisnosti od sastava, nekad utvrđivale da je situacija u Mobtelu čista, a nekad jasno dokazivale da Karić nije ispunio svoje obaveze prema državi i da je zapravo država finansirala sve njegove kompanije i poslovne poduhvate. Uprkos sukobima unutar tih grupa i sukoba na liniji Vlada – međuresorne grupe, nesporno je utvđeno da je realni vlasnički udeo BK Trejda zapravo manji od 51 odsto. Suočen s takvim nalazima, Sistem BK, kao jedan od suvlasnika Mobtela, podneo je tužbu protiv JP-a PTT pred međunarodnom arbitražom u Cirihu. U međuvremenu, mediji svakodnevno objavljuju dokumente koji pokazuju da je u vezi s Mobtelom sumnjivo sve, uključujući čak i ime i adresu osnivača.
8. decembar2003 – decembar2005.
Suprotno osnivačkom ugovoru iz 1994. i bez znanja predstavnika JP-a PTT, kompanija Mobtel ustupila je pravo na korišćenje licence za mobilnu telefoniju Ekremu Luki, albanskom biznismenu s Kosova, odnosno njegovoj firmi Mobikos. „Vreme“ 3. marta objavljuje faksimil tog ugovora. Nadležni nisu reagovali.
Istovremeno, objavljeni su nalazi poreske inspekcije koji detaljno prikazuju odlivanje novca iz Mobtela u kompanije BK Grupe. Nešto ranije, početkom 2005, austrijski Mobilkom angažovao je uglednu advokatsku kancelariju iz Beča da uradi detaljan izveštaj o poslovanju Mobtela.
BK Grupa je 4. marta 2005. saopštila da je prodala BK Trejd ruskoj Alfa grupi. Istog dana, JP PTT, kao suvlasnik Mobtela, pokrenulo je novi proces pred međunarodnom arbitražom u Cirihu. Ovaj put, tražen je raskid svih ugovora o osnivanju Mobtela i nadoknada kompletne štete nanete kompaniji (šteta je približno procenjena na 700 miliona dolara). Samo dva meseca kasnije, 13. maja 2005, zvanično je saopšteno da je BK Trejd prodat konzorcijumu koji predvodi austrijski biznismen Martin Šlaf. Nikad se nije saznalo koliko je novca Šlaf dao Kariću, ali se nezvanično tvrdilo da je u pitanju 150 miliona evra.
U međuvremenu, Bogoljubu Kariću ponuđeno je da državi plati zaostale dividende u iznosu od 52 miliona evra, a zatim je ta suma umanjena za 22 miliona – uz 30 miliona evra, državi bi u tom slučaju isplatio devet odsto vrednosti kapitala Mobtela, čime bi bio promenjen dotadašnji vlasnički odnos. Ponuda nije prihvaćena.
29. decembar2005 – februar2006.
Vlada objavljuje da je Mobtelu oduzela licencu za obavljanje telekomunikacionih usluga jer je „ta kompanija nanela štetu državi potpisivanjem ugovora sa firmom Mobikos sa Kosova“. Sledeća dva meseca biće ispunjena otpužbama, kontratužbama, objavljivanjem do tada nepoznatih dokumenata, hapšenjima čelnika Mobtela, otvaranjem desetina istraga, susretima predstavnika srpske i austrijske Vlade, pretnjama, najavama dogovora… Dugoročno najvažniji događaj ipak je odluka Vlade od 12. januara da PTT-u odobri otkup potraživanja od dva najveća poverioca Mobtela: Hipo Alpe Adrija banke i Rajfajzen banke kojima je Mobtel na ime kredita dugovao ukupno 91,3 miliona evra. Banke su na taj način obezbedile povraćaj sredstava, a PTT je postao najveći poverilac Mobtela, vlasnik založnih prava nad opremom i praktično njen većinski vlasnik. Već 13. januara, arbitraža u Cirihu odbila je da donese delimičnu presudu o vlasničkim udelima u Mobtelu, što je tražilo preduzeće BK Trejd.
Odluku o oduzimanju licence Mobtelu Bogoljub Karić dočekao je van zemlje, da bi se u Beograd vratio sredinom januara. Krajem tog meseca, međutim, zemlju je i definitivno napustio – 21. februara raspisana je poternica za njim, njegovi advokati i dalje najavljuju kako će se vratiti sa „kompletnom dokumentacijom“, on sam zatražio je garanciju da neće biti hapšen ako se vrati, a jedini koji su uspeli da ga pronađu jesu mediji kojima vredno daje intervjue.
April2006.
Vlada Srbije i konzorcijum austrijskih investitora formirali su novu kompaniju, Mobi 63, u kojoj je državi pripalo 70 odsto, a Austrijancima 30 odsto kapitala. U novu kompaniju uneta je sva oprema Mobtela, a uslov za potpisivanje sporazuma bio je da austrijska strana isplati 34 miliona evra na ime zaostalih dividendi. Pravo na korišćenje opreme preneto je na Vladu Srbije, a zauzvrat je PTT-u trebalo platiti 91,3 miliona evra i još osam miliona u dobrovoljni penzioni fond. Istom prilikom, dogovoreno je da će licenca za drugog operatera mobilne telefonije, kao i sva oprema i korisnička baza Mobtela (odnosno Mobija) biti prodata na javnoj aukciji. Početna cena trebalo je da bude 800 miliona evra, od čega za licencu 320 miliona. Austrijski konzorcijum dobio je pravo da odluči da li će prodati svoj deo kapitala ukoliko kompanija bude prodata za manje od 1,1 milijardu evra – u suprotnom, obavezali su se da prodaju svoj udeo. Istovremeno, dogovoreno je da se okončaju svi sporovi između BK Trejda i PTT-a pred domaćim i stranim sudovima.
Šta se zbiva u zemlji i svetu, šta ima u novinama i kako provesti vreme?
Svake srede u podne Međuvreme stiže elektronskom poštom. To je sasvim solidan njuzleter i zato se prijavite!
Makron i Vučić na Forumu o mladima i veštačkoj inteligenciji u Novom Sadu. Nakon toga, predviđeno je da francuski i srpski predsednici otkriju ploču na modernizovanom aerodromu „Nikola Tesla"
Uopšte ne bih trošila vreme na diskusiju o potencijalno narušenom ugledu pojedinaca, to je u ovom trenutku nebitno, a i odvuklo bi pažnju od suštine, a to je da, nažalost, živimo u sistemu kome ne možemo da verujemo da radi u najboljem interesu većine građana. Takođe moram da naglasim da konačne odluke o eventualnoj realizaciji projekta “Jadar” uopšte neće ni doneti stručnjaci – iako u poslednje vreme vlast insistira na toj tezi – već političari i sama kompanija
Nakon hapšenja aktivista u Srbiji, na meti se našao nevladin sektor, odnosno organizacije civilnog društva. Opet, po ko zna koji put, pretresaju se izvori finansiranja i iznosi donacija. Na sve strane lete optužbe o nekakvom tobožnjem bogaćenju pojedinaca iz udruženja građana iako je činjenica da se od aktivizma još niko obogatio nije, za razliku od onih koji ove optužbe iznose
Misterije o vojnim kamionima, te kontroverze i izmene iskaza okrivljenog o oružju obeležile su početak suđenje Urošu Blažiću, optuženom da je 4. maja prošle godine ubio devet, a ranio 12 osoba. Zbog ovog masakra sudi se i Blažićevom ocu Radašinu, koji je inače vojno lice. On je optužen da je nelegalno nabavio veću količinu oružja, a njegov DNK pronađen je na oružju koje je Uroš Blažić koristio u masakru
“Ne znamo sadržaj poruka Vilijama Bernsa na zatvorenim sastancima, ali je činjenica da je Dodik dan nakon Bernsove posjete izjavio kako nikada nije planirao secesiju”, kaže za “Vreme” profesorica na Fakultetu kriminalističkih nauka u Sarajevu Edina Bećirević. “To sugerira da je poruka bila veoma oštra. Međutim, brz povratak Dodika na secesionističku retoriku, povezivanjem pitanja državne imovine s odlukom o secesiji, pokazuje da pritisak SAD nije bio dovoljan da ga trajno obuzda”
Dok vlast laže da će minimalac od iduće godine stići minimalnu potrošačku korpu, valja primetiti – minimalac je jadan, korpa još jadnija, cene previsoke uprkos „akcijama“, a ovakve mere neodržive
Kako su trojica obesnih klinaca ubila beskućnika na Novom Beogradu, a policiji to najpre nije bilo vredno ni uviđaja. Kako je, dakle, lako i daleko od očiju sistema otišao jedan čovek
Arhiva nedeljnika Vreme obuhvata sva naša digitalna izdanja, još od samog početka našeg rada. Svi brojevi se mogu preuzeti u PDF format, kupovinom digitalnog izdanja, ili možete pročitati sve dostupne tekstove iz odabranog izdanja.
Šta se zbiva u zemlji i svetu, šta ima u novinama i kako provesti vreme?
Svake srede u podne Međuvreme stiže elektronskom poštom. To je sasvim solidan njuzleter i zato se prijavite!