Mostar Sevdah Reunion snimio je novi album, gotovo konceptualno postavljen, složen isključivo od mostarskih sevdalinki i gradskih pesama. Umesto u novobosansko ideološko ruho upakovan jezik socrealizma s ispražnjenim porukama o svetloj budućnosti i identitetu nakon preživljenog užasa, ovo je album o zaboravljenom gradu, gradu koji polako umire
Moralo se prije ili kasnije nešto ovako dogoditi. Budući se muzička baština Balkana, narodna poglavito, prošlih godina toliko i do te mjere arči, iskorištava, troši i okreće na glavu, da to jedva preživljava – netko je po sili stvari jedanput morao da krene u suprotnom pravcu. Pa umjesto da te neprolazne pjesme i silno važan dio kulturnog patrimonija dalje iskorištava i pokrivajući zapravo potpuni nedostatak ideja i zasićenje, da s njima naprotiv pokuša napraviti nešto vrijedno, promišljeno i svježe. Da jednom, namjesto da ih dalje haba, nešto njima više i kaže.
U toj današnjoj eksploataciji, s mjesta skoro zaboravljenog ili sigurno neočekivanog, dolazi drugačiji album – Priče iz zaboravljenog grada Mostar Sevdah Reuniona (Tales from a Forgotten City, Snail Records, 2012), gotovo konceptualno postavljen, složen isključivo od mostarskih sevdalinki i gradskih pjesama.
ŠTA JE OSTALO OD NAS: Ovakav opis, bez objašnjenja, nedovoljno govori i vodi u krivom pravcu – u refleksnu reakciju gdje se spontano pomisli na sve ovdašnje varijante lokalpatriotizma i busanja u prsa. Sve osim toga: album tako inteligentno i svjesno usmjeren i postavljen u cjelinu da djeluje gotovo kao jedna produžena metafora. Umjesto folklorizma i umjetno namještenih osmijeha veselih lokalaca, u postratnom, skoro kolonijalnom ključu, sve se čita kao upravo moralistički gest, znalački upravljen i prema svijetu i ka sebi, ka gradu samom. Namjesto turističke razglednice kojom se potencijalno kupuju stranci i udvara se zapadnim tržištima, dobili smo album vrlo crnih tonova, od njegovog omota, s mutnom, jedva razvidnom refleksijom luka čuvenog mosta u potpuno tamnoj, prijeteći namreškanoj vodi. I glavno: umjesto, u novobosansko ideološko ruho upakiran jezik socrealizma s ispražnjenim porukama o svijetloj budućnosti i identitetu nakon preživljenog užasa, album o zaboravljenom gradu, gradu koji polako umire.
U isto vrijeme, to je gesta vitalnosti, grupiranja i simboličnog „prebrojavanja ljudstva“, pokušaj da se pogleda je li još ostalo snage u energijama grada, nasljedstva i muzičara. Album čija muzika, stihovi i naročito izvedba, ta, na momente začudna „ruka“ muzičara, kao da kažu: „Ljudi, pogledajte šta imamo ovdje, kakve su pjesme stvorili naši sugrađani i preci, kakvo bogatstvo. Zapravo, to je još jedino što imamo…“ I kao da naspram takvog patrimonija, iz današnjice pak pitaju: „Dobro, ima li nas još? Je li još išta ostalo?“
Ostalo je – to je odgovor nakon preslušavanja, ali sigurno ne ono što bi se na prvi pogled očekivalo. Najprije i najrazvidnije, to maloprije spomenuto „ljudstvo“: na ploči svira sasvim podmlađen bend, impresivno svjež i nepotrošen (radi izbjegavanja zabune: ovo nije ista grupa što je nedavno nastupala i u Beogradu, trošeći zadnje kredite nekad jedinstvenog projekta), i u tome ključnom izboru postave kao da je također bilo neke poruke i tvrdoglave tendencije (ili očajne, svejedno). Kao da je producent-režiser Dragi Šestić htio da skupi u studio sve što je u gradu još valjano i što dobro svira, da time također pokaže šta se može iz inata, ili iz dešperiranosti i, pogotovo, iz one pozicije gdje više nitko ne računa na tebe, ni u dobrom ni u lošem.
KRUŽNE RAZVALINE DANA: Album se ocrtava u ideji grada kao malog zasebnog svijeta, i grada kao sjećanja, sa svojom historijom, kolektivnom i pojedinačnom, strašnom kao što je ova iz devedesetih kad je gradu doslovno iščupana duša, i dobrom, uživalačkom, skoro mediteranskom, mirotvornom i taktilnom. Kad se počnu tako plesti i redati reference i imena kroz pjesme, prodiše na trenutke unatoč svemu, kroz ruševine, jedna lijepa slika, vječno melankolična i još uvijek privlačna, blaga i emotivna, senzualna i rezignirana jednako: grad s Mostom – koji i jest i nije onaj stari – i njegovi pjesnici, Šantić i Osman Đikić, ton Himze Polovine i nepoznati, bezimeni kompozitori koji su napisali sve ove moćne pjesme što se danas zovu narodnima ili tradicionalnima.
Snimljeni zvukovi prirode i svakodnevice, što se čuju još prije prve a poslije povezuju svaku pjesmu, umetnuti su kao atmosferski i geografski fokalizatori neke vrste: voda Neretve huči preko kamenja, zvuk ptica, ljetnih cvrčaka, ćuka noću; čitav dan dočaran je atmosferski, reklo bi se „od akšamluka do akšamluka“, tako da ploča ima utisak kružnoga toka stvari – na kraju se dolazi na početno mjesto. Naravno, ono je u međuvremenu sasvim promijenjeno, nije više isto. Ponovo, tu je upravo tragedija – sve ono lijepo što se pomalja, i što je ostalo, dolazi iz prošlosti, jasno.
Ali onda se ponovo dogodi okret. Dok opjevaju i sviraju propast i tavorenje vlastitog grada, upravo su mladi muzičari ti koji udahnjuju novu volju i svježinu, energiju tako potrebnu izdišućem gradu. U njima je snaga albuma, jednako kao što ide bez posebnog napominjanja da se, kad već moramo spominjati, radi o bendu čiji su članovi, namjerno eufemistički, „pripadnici svih triju strana“ lijepog a posvađanog, neshvatljivo podijeljenog grada.
ŠTO TE NEMA: U stvari, ono što je stalo između prve i zadnje pjesme, omeđeno dvjema verzijama, tu je sve što se treba znati o ploči, zapravo.
Otvarajuća Što te nema, u raskošnoj i intimnoj produkciji, dosljedno provedenoj u svakom komadu, pa zvuk i produkcija dišu široko i čisto, odmah izbacuje iz osjećaja sigurnosti: navikli na blagost i smiraj neprolazne ljupkosti verzije Jadranke Stojaković, ovdje je nasuprot toga dominantan drugačiji „metod“ – onaj jecaja i težine. Pjesma počinje neobičnim, visokim vokalom Vladimira Mičkovića, glas upravo androgin – da bi ga, u čudnoj dinamici gotovo psihoseksualnih tonova, naglo preuzeo „muškiji“ ton izuzetnog novog pjevača benda, Nermina Alukića – Čerkeza.
To je čitava „tipologija jecaja“: nad prošlošću, recentnom, s najvećim izazovom u historiji grada i zemlje, onda arhetipski bosanski jecaj, gdje su slavenska i istočnjačka čežnja i pesimizam ugrađeni u jednu dušu, čežnja, uzorno selimovićevska, za putenim i duhovnim u isto vrijeme, čežnja što je uvijek u prošlosti. Odsvirana kao valc s neočekivanim i uznemiravajućim akcentima bubnja Senada Trnovca, kao i nakon dugo vremena prvi put otpjevan cijeli Šantićev tekst, inače preskakan i kraćen, s uništavajućom, zadnjom strofom što ju je dopisao Himzo Polovina, napravile su efekt suprotan onome na koji smo navikli. Bend nam ne da da se uljuljkamo u nostalgiji i prepoznatljivosti, nego zamračuje sliku – ne hirovito i umjetničarenja radi, nego zato što se izvođači (i Mostarci) tako osjećaju, takav im je sentiment zavladao u dušama i to nam daju do znanja. Sve ono meko i dobro, hedonističko i grješno, u percepciji bosanskohercegovačke kulture izvana, pretvorilo se u tamu s tek pokojim probljeskom svjetla.
Finale pak, jedino moguće – Šantićeva Laku noć, i instrumentalna koda na kraju, nešto je što se rijetko čuje. Polifonijski concertino nekoliko instrumenata, sola koja se prepliću, odgovaraju jedna drugom i natječu se blago u finoći i tihoj drami; nad gitare Miše Petrovića i violinu Vanje Radoje, izvija se kao luk klavirski solo Gabrijela Prusine, s tonom džeretovske bistrine i duboko romantičke slavenske uzbibanosti – četiri, pet minuta koje se grade na silno poetičnoj, nježnoj ponavljajućoj temi koju bend varira dinamički i sve dramatičnije – finale je jedva opisivog lirizma. Zbir starovremenih pjesama koji, prije prve pjesme, počinje solo-glasom stare hercegovačke žene u tradicionalu Omere, prvo gledanje, završava, bez ikakvog usiljenog nastojanja, u finalu s kojim će se garantirano prepoznati, senzbilitetom i zvučnošču, pripadnici „simboličke klase“, ljubitelji Nika Kejva i Leonarda Koena – djelovalo bi sve to pomalo ironično u kontekstu kad taj prelaz, takav razvoj ne bi bio izveden ovakvom muzičarskom vrsnošću.
Kad impresivno utihnu zadnji akordi, treba se podsjetiti na onaj odsjaj odraza Mosta s fotografije na omotu – on sjaji mrko, u crnoj opasnoj vodi, ali u tom crnilu sjaji i svojim tamnozlatnim odbljeskom. U tom plemenitom refleksu svjetla na tamnini je ključ. Možda još nije sve izgubljeno.
Šta se zbiva u zemlji i svetu, šta ima u novinama i kako provesti vreme?
Svake srede u podne Međuvreme stiže elektronskom poštom. To je sasvim solidan njuzleter i zato se prijavite!
“Osećali smo da nečemu dolazi kraj. Naravno, niko od nas nije znao šta nas čeka, naročito ne da će se sve tako krvavo raspasti, ali da će sve biti drugačije – to se osetilo u vazduhu. I Titova smrt se desila upravo na početku te dekade. Mislim da je među nama postojao iracionalni osećaj ‘sad ili nikad’”
“Hoćemo da napravimo veliki nezavisni teatar, da radimo ono što mi hoćemo, što druge kolege hoće... A o tome kakva je situacija na nezavisnoj sceni najbolje govori to što nam je Ministarstvo za kulturu za ovaj projekat dalo dve hiljade evra bruto, to je hiljadu i osamsto neto”
"Najveća pretnja srpskom jeziku nisu nekakve mračne strane sile poput latinice, anglicizama ili interneta, nego tvrdokorna domaća nepismenost i nekultura", rekao je pre koju godinu Ranko Bugarski u razgovoru za „Vreme“
„Ljudi su toliko puni straha da pravo na svoje mišljenje odbijaju u startu. Oni hoće da svoju krivicu podele sa drugima, da ne preuzimaju odgovornost, u jednoj neodređenosti hoće ljudi da žive“
Slika malobrojnih i umornih ekoloških aktivista jutro posle u Pionirskom parku, je slika svih dosadašnjih protesta protiv autokratske vlasti Aleksandra Vučića i njenih nauma. Nije, međutim, rudarenje ili nerudaranje litijuma srž problema u Srbiji
Šta to Olimpijske igre već 2800 godina pokreću u ljudima? Zašto jedan Lebron Džejms posle svega hoće i olimpijsko odličje? A Novak Đoković, koji je osvojio sve što se osvojiti može, plače kao dete zbog toga što je osvojio zlato na Olimpijadi. Zašto, čoveče?
Arhiva nedeljnika Vreme obuhvata sva naša digitalna izdanja, još od samog početka našeg rada. Svi brojevi se mogu preuzeti u PDF format, kupovinom digitalnog izdanja, ili možete pročitati sve dostupne tekstove iz odabranog izdanja.
Šta se zbiva u zemlji i svetu, šta ima u novinama i kako provesti vreme?
Svake srede u podne Međuvreme stiže elektronskom poštom. To je sasvim solidan njuzleter i zato se prijavite!