Neki će taj dan pamtiti po govorima, neki po srcu, neki po lipi i po onome ko je pod njom sahranjen. Neki će se sećati kako su se smrzli, pokisli, uništili cipele, blatom ukaljali najbolje pantalone. Biće, međutim, i onih koji će 18. mart 2006. pamtiti po Kolibrima
Da se te kišne i hladne subotnje večeri zatekao u blizini Nemanjine ulice u Požarevcu, čak i najljući protivnik Slobodana Miloševića bar bi u jednom trenutku morao da pomisli: „Ovako nešto nije zaslužio čak ni on“.
Nenaviknut na bilo kakav znak sažaljenja prema ovom pokojniku, putnik namernik potom bi verovatno zaključio kako je sve ono što je video i doživeo tog dana zapravo prava slika Miloševićeve Srbije – tamni tonovi, hladne boje, blato, gomila telesa koja pokušavaju negde da prođu i nešto da urade, senka policijskog kordona, plastični grobljanski venci, upaljene sveće poređane uz trotoar i lica kao izvučena iz nekog filma crnog talasa…
Umoran od sedmodnevnog pogrebnog maratona koji je nastao nakon smrti Slobodana Miloševića i velikog finala kojem je prisustvovao 18. marta 2006, pomenuti putnik namernik na kraju bi se neminovno predao i poetici. Ne zbog toga što je poezija ovih dana nekako moderna u Srbiji, već zato što je lirskim jezikom najlakše opisati sve ono što su tog dana osmislili Miloševićevi kompanjoni, a realizovali oni koji i dalje slepo veruju u pokojnikov svetli lik i delo. Lirskim jezikom rečeno, ta sumorna požarevačka subota, to kišno i hladno požarevačko veče, zapravo je bila poslednja u nizu loših Miloševićevih predstava, uludo započetih i unapred izgubljenih ratova, njegov konačni i definitivni poraz.
POŽAREVAC, 18. MART 2006: Početak pogrebne povorke sa gradskog trga…
SAMOJEDANDAN: Baš kao i u slučaju kompletnog posmrtnog hepeninga, dramaturški detalji poslednjeg dana završnog Miloševićevog putovanja ostali su nepoznati do samog kraja. Zahvaljujući tome, ni tog poslednjeg dana nije manjkalo dezinformacija, poluinformacija, logičnih i od svake logike udaljenih teorija, najava, pretpostavki. Na samom početku, izgledalo je da će se 18. marta 2006. dogoditi nešto što je jedan beogradski novinar okarakterisao kao „desant na Požarevac“: bilo je tu priča o blokadi grada, o zatvorenim putevima, o proceduri koja mora da se prođe kako bi se uopšte kročilo na mesto gde je, navodno, život stao na jedan dan. Kako će se ispostaviti, istina je bila daleko od toga. Put do Požarevca bio je čist ko suza, za saobraćaj je bila zatvorena samo jedna ulica, prenos beogradskih događaja na glavnom gradskom trgu ličio je na prosečan palanački miting, a neko neupućen mogao je na trenutak da pomisli kako se tu zapravo ništa i ne događa.
Ispred prodavnice Gorenja uredno su poređani primerci bele tehnike; Požarevljani gledaju izloge i pazare prolećnu garderobu; nedaleko od centra, dva konja mirno čekaju da ih gazde povedu tamo gde već žele; za razliku od časova baleta i bioskopske projekcije u Centru za kulturu, privatne žurke nisu otkazane; u mesari udaljenoj sto metara od mesta sahrane objašnjavaju nam da je „promet malo opao, ali stalno dolaze novinari koji hoće da jedu“.
…ožalošćeni građani
Ukratko, grad u koji su se tog dana slili najveći svetski mediji uglavnom je funkcionisao normalno. Jedino što je remetilo uobičajenu svakodnevicu bila je privatna inicijativa, odnosno ono poslovično „daj da ućarimo dok se može“. Naime, kao i u svim sličnim situacijama, u Požarevcu je 18. marta 2006. procvetala „mala privreda“. Omiljena meta tek pristiglih novinara bio je štand na kome se prodaju majice s likom Slobodana Miloševića (300 dinara), ali to nikako nije bilo i jedino mesto na kojem je zabeležen zavidan promet. Duž prilaza onoj famoznoj lipi, prodavali su se bedževi (50 din.), cveće (karanfili – 50 din., ruže – od 80 do 100 din.) i sveće (od deset do 100 din.), ali je najinventivniji ipak bio vlasnik privremenog štanda s okrepljenjem: stomaklija, šljivovica i votka u plastičnim čašicama („Sve kupovno, garant! Ovo ovde nije brendi, nego sam sipao u tu flašu jer ima dozer“) po 30 dinara, a bilo je i soka, kafe i čaja od hibiskusa.
Ipak, pravi posao tog dana bile su nekretnine – da bi imali što bolji pregled situacije i dobre snimke, veliki i bogati mediji zakupili su kuće i dvorišta u neposrednoj blizini Nemanjine 41, pa su Miloševićeve komšije konačno i profitirale. Navodno, cena se kretala oko dve hiljade evra, ali (isto tako navodno) bilo je i slučajeva besplatnog ustupanja okućnice. Istina, bilo je i loših poslovnih poteza. Iako smeštena naspram jednog od dva VIP ulaza, odnosno naspram kapije Fondacije vojvode Petra Dobrnjca, kuća sa izuzetno malim dvorišem nije bila zanimljiva TV novinarima. No, kako je gužva rasla, a „medijski poslenici“ bivali sve brojniji, pojaviše se japanski novinari sa sve kamerama i silnom opremom kojima je i to malo dvorište bilo atraktivnije od prebukiranog „Press“ prostora. Pitali su, rekli su im da ne može. „Nema šanse. Jedino ako plate…“, objašnjava prilično uzbuđeni mladić prevodiocu, na šta mu Japanci odmah nude 200 evra. Pošto je gost u kući, mladić odjuri do domaćice, ova pristade, ali reče da „ne može ništa bez muža“. Međutim, kako od muža nije bilo ni traga ni glasa, Japanci se povukoše i od posla ne bi ništa.
TEORIJE, PRIČEIIZNENAĐENJA: Osim navoda o gradu koji će tog dana stati i zatvoriti sve kapije, omiljene požarevačke priče neposredno pred pogreb Slobodana Miloševića ticale su se određivanja koordinata na kojima se tog dana nalaze članovi njegove porodice. Iako je povelika grupa organizatora i onih koji su se tako samo deklarisali saopštila da se „iz bezbednosnih razloga“ niko od Miloševića, Markovića i Gajića tog dana neće naći u dvorištu pod lipom, pojavile su se bar tri teorije o „pravom stanju stvari“. Prva i najraširenija zasnivala se na „proverenoj informaciji“ da će Marko Milošević doći inkognito, odnosno prerušen. Njegovu sestru Mariju niko nije ni pomenuo, ali se zato o majci Mirjani govorkalo da bi mogla da u Srbiju uđe iz Crne Gore (i tako izbegne oduzimanje pasoša), kao i da nije isključen njen dolazak s teritorije Rumunije. Što se tiče glavne zvezde, tj. pokojnika lično, priče su se uglavnom svodile na već mnogo puta ponovljenu teoriju o tome da je sanduk prazan, a da je Slobino telo već otputovalo u Moskvu. No, zamor materijala posle sedam dana prepunih pretpostavki učinio je svoje: uprkos nespornoj atraktivnosti i brojnim detaljima, sve ove teorije uglavnom su odbacivane u samom startu.
JAČI OD OBEZBEĐENJA: Zoran Anđelković Baki…
Zanimljivo je, međutim, da o nečemu što će se pokazati kao jedna od glavnih atrakcija sahrane nije bilo ni reči tog jutra. Dolazak vladike mileševskog Filareta i opelo koje je trebalo da održi upravo on, jednostavno nije ni pomenuto – niko se nije zapitao otkud uopšte ideja da se jedan deklarisani ateista sahrani uz opelo, niko se nije zapitao kako je to dozvolila njegova supruga, a pitanja o izboru sveštenika koji će to opelo obaviti nisu ni bila potrebna. Ime kontroverznog vladike mileševskog nekako se samo nametalo, a zlobnici su tog dana tvrdili da je Filaret jedinog ozbiljnog takmaca imao u vladiki Pahomiju. Međutim, kako će se pokazati, Filaret je bar jednom uspeo da osvetla obraz instituciji kojoj pripada – desilo se, dakle, nešto što ni najmaštovitiji teoretičari i hipotetičari nisu mogli da predvide. Da je pristao da služi opelo po mraku ili nad krstom umesto nad grobom, kako mu je navodno naloženo, Filaret bi sasvim sigurno izazvao lavinu kritika upućenih SPC-u, još jedno otvaranje sopstvenog „dosijea“ po medijima i pružio još jedan u nizu dokaza o poslušničkom ponašanju crkve prema ovom ili onom vladaru i vladi. Ovako, moglo bi se reći da je Filaret jedini koji je te večeri zabeležio isključivo pozitivne poene. Uostalom, imajući u vidu kakva mu je bila konkurencija, to i nije bilo tako teško: znani i neznani govornici više su brinuli o potencijalnim biračima nego o činjenici da im publiku čine uglavnom stari i nemoćni ljudi, dok su organizatori jednostavno zaboravili na činjenicu da dan ima svega 24 sata (od čega, bar u martu mesecu, na obdanicu otpada manji deo).
…noćni ispraćaj bivšeg predsednika Srbije uz ruske romanse…
NJIHOVAPRIVATNOST: Jedne beogradske dnevne novine objavile su 19. marta da je, u trenutku dok je kovčeg spuštan u grobnicu, stigao telefonski poziv Mirjane Marković. Navodno, poželela je da joj prisutni „prenesu taj trenutak“. Isto tako, navodno, preneti su joj zvuci Rjabinuške uz koju je Milošević sahranjen, a „ona se interesovala da li je u njihovoj porodičnoj kući poštovano sve što je bila njena i Slobodanova želja: da se okupe komšije, da ovo bude potpuna njihova privatnost“. Bilo bi zaista zanimljivo čuti šta je dr Marković potom rečeno, pošto je sasvim izvesno da je slika koja je mogla da se vidi nikako ne bi zadovoljila. Naime, tog popodneva i večeri, u Nemanjinoj ulici u Požarevcu bilo je svega sem privatnosti i komšijskog okupljanja.
Povorku koja je trebalo da stigne s centralnog gradskog trga čekalo je nekoliko stotina građana oslonjenih na privremenu metalnu ogradu (poznatu s demonstracija), a mnoštvo „pripadnika obezbeđenja“ sprečavalo je i njih i novinare da izađu na centralni deo ulice. Kretanje je bilo dozvoljeno isključivo po pretrpanom trotoaru, isključivo s jedne strane ulice, dok je druga bila rezervisana za važne goste. Osim obezbeđenja, centralni deo ulice zauzimale su dve sredovečne gospođe u bundama koje su satima čekale pogrebnu povorku s naramcima crvenih ruža u rukama. I tako… građani su čekali, gospođe su šetale, VIP gosti ulazili su u dvorište Zadužbine Petra Dobrnjca i potom nestajali s vidika, a obezbeđenje je muku mučilo s radoznalima i neposlušnima.
…poslednji oproštaj
Istina, komšije su se okupile, ali u sopstvenim dvorištima, deleći svoje emocije isključivo s novinarima. Skromni bračni par koji živi preko puta Nemanjine 41, očigledno pripada ožalošćenim pristalicama, ali i ne razmišlja o mogućnosti da bude pušten u odabrano društvo u susedstvu. Strpljivo čekajući da kovčeg konačno prođe i pored njihovog plota, uporno ulazeći i izlazeći iz kuće da bi videli i zbivanja na ulici i TV prenos, najpre se nekako usput prisećaju da su im deca „rasla pod tom lipom zajedno sa Markom“. Kako vreme prolazi, a kovčega još nema, stvar se usmerava na odsustvo članova porodice: „Niko neće doći. Greota od boga“, uporno ponavljaju. Polako se smrkava, a iz pravca centra grada na svakih desetak minuta dolaze glasovi da se „kreće“, da „evo, stiže“, da „idu prečicom, pa će doći brže“. Nervoza raste, pa komšije s lepih uspomena i sažaljenja spram porodice prelaze na nešto agresivniji pristup: „Za sve je kriv onaj Tadić. Stvarno, nije red sve to što rade.“ Situaciju donekle smiruje kiša koja počinje da pada, sve veća hladnoća i – sumrak. Već je 17 časova, od pogrebne kolone nema ni traga ni glasa, na nekadašnje državne funkcionere koji ulaze u dvorište preko puta više se niko i ne obazire, Filaret se još ne pojavljuje, a jedina tema postaju priče o nekrstima, vampirima, lošim predznacima i, uopšte, svemu onom što se obično pominje kad je reč o noćnim sahranama. Sad već na ivici suza, Miloševićev komšija uporno se krsti i ponavlja: „Ja sam pravoslavac, ja znam, ne valja ovo ništa. Neće pop hteti da dođe, ne bi to moglo. Sakloni bože…“
RASPADSISTEMA: Konačno, ta dugo čekana, satima najavljivana i dobrano okasnela kolona stiže u ulicu nešto posle 17 časova. Gospođe u bundama rasipaju ruže, čuje se poneki uzvik iz daljine, obezbeđenje proverava čvrstinu metalne ograde, predstavnici stranih TV kuća pale reflektore. Ukratko, stvar je uzbudljiva i svečana taman onoliko koliko se i očekivalo da bude… Sve dok se pred kućom u Nemanjinoj 41 naposletku ne pojavi beli mercedes prekriven cvećem i praćen Miloradom Vučelićem. U tom trenutku, naime, hepening dobija tragikomične dimenzije: automobil vozi suviše brzo (već je uveliko mrak, ljudima se žuri), njegova pratnja bukvalno trči da bi ga stigla (scena slična onoj koja je viđena i prilikom dočeka na beogradskom aerodromu), kolona ožalošćenih pristalica prerasta u pravi stampedo koji preti da rasturi ogradu, radi odbrane od kiše podiže se jedan plastični grobljanski venac, zvuci retkih žalopojki mešaju se sa ljutim uzvicima onih koji žele da priđu bliže i da stignu dalje… Kako se iz dvorišta ništa ne čuje i kako nikom više nije jasno šta se dešava pod lipom, prisutni polako počinju da se razilaze, odnosno da kreću ka centru grada – odatle, međutim, pristižu oni koji su bili na začelju kolone i čitava stvar prerasta u blažu formu haosa. Kordon policije bezuspešno pokušava da zatvori ulicu, oni koji su uspeli da se probiju na jednu ili na drugu stranu gacaju po blatu, sveće koje su preostale gore na trotoaru pored prodajnih štandova, zalutale bakice raspituju se za autobuse, malobrojne ulične svetiljke nemoćne su pred mrakom.
Posle višednevnog javnog prepucavanja oko raznoraznih aspekata sahrane i smrti, posle celodnevnog stajanja, posle maratonskih govorancija i najava da će Miloševićeva sahrana na neki način biti „sahrana veka“, sve se zapravo raspalo u samo dvadesetak minuta. Nekoliko hiljada ožalošćenih pretvorilo se u nekoliko hiljada onih koji pokušavaju da se snađu i vide ono što su hteli da vide, a sahrana koja je trebalo da bude svečana pretvorila se u poetsko-političko veče. Porodične svađe, kontradiktorne izjave Marka Miloševića o onome što se dogodilo, najava Marije Milošević da će „iskopati tatu“, navodna ljutnja radikala zbog odsustva vladike Filareta, sad već žestoka svađa među socijalistima… Sve to samo su detalji koji se zgodno uklapaju u skandalima prepunu sliku Miloševićeve sahrane.
Nekoliko sati pre nego što će kolona s kovčegom ući u Nemanjinu ulicu, u jednom prijatnom restoranu atmosfera je sasvim drugačija. Ljudi jedu odlične punjene ražnjiće, piju pristojnu domaću rakiju i slade se fantastičnim orasnicama. „Hoćete li imati nešto protiv malo muzike? Zakazali smo jedan dečji rođendan još ranije, puni dete osam godina, pa…“, objašnjava konobar. Naravno, niko nema ništa protiv. Dok se dve stotine metara dalje komšije prisećaju lipe i odrastanja svoje dece, dok se novinari otimaju za što bolju poziciju, dok se iz reportažnih kola čuju zvuci direktnog prenosa predugačkih govora, restoranom odjekuju Najlepšamamanasvetu, SlonlepotandondolanislonicaMica i ono već zaboravljeno Ko, ko, ko, Kolibri, Kolibri.
I? Kakve sve to veze ima sa sahranom? Apsolutno nikakve. S njom smo valjda završili.
Dvorište
Na placu između Nemanjine i Kosančićeve ulice u Požarevcu, porodica Milošević poseduje tri kuće. Prvu, koja je pripadala vojvodi Milenku Stojkoviću, Mirjana Marković je nasledila od tetki – kasnije je na svoje ime uknjižila i plac ukupne površine 11,43 ara. Tokom 1995, tome je dodata kuća i imanje od 5,74 ara vojvode Petra Dobrnjca, koju je njegov naslednik (bivši šef dopisništva RTS-a) poklonio Marku Miloševiću. Lokalne vlasti zaštitile su te dve kuće kao etnocelinu, ali je porodica potom kupila još 15 ari na kojima je nikla i treća kuća – nju od pogleda štite dve starije kuće. Kuća vojvode Dobrnjca pretvorena je u muzej, a Fondom Petra Dobrnjca (koji je nadležan za muzej) nekada je rukovodila Mirjana Marković.
Press
Predstavnici domaćih i stranih medija, kojih je na sahrani Slobodana Miloševića bilo u zavidnom broju, nosili su kartice sa slikom pokojnika, crnom trakom i vidno ispisanim PRESS. Kartica je obezbeđivala nesmetan prolaz u „deo za novinare“, ali je izazvala i neke probleme: dok su se domaći novinari otimali za ovakav suvenir, neki strani nisu bili baš presrećni što nose Miloševićevu sliku na reveru. Stvar je u nekim slučajevima rešena tako što je pločica okretana naopako („glavom nadole“, što bi se reklo). Neki se, međutim, nisu zadovoljili samo time. Prema rečima Požarevljanke koja radi u lokalnoj štampariji, „morali smo da doštampamo 500 komada bez slike“.
M. M. i njihova bašta
Lipa
„Lipe su cvetale, a sreda je. Nije subota, nije nedelja. Nije vikend. Ne mogu, prema tome, da idem u Požarevac.
A za mene je cvetanje lipa, cvetanje samo jedne lipe. One iz našeg vrta u Požarevcu. One pod kojom sam ja odrasla, one pod kojom su odrasla moja deca. Pod kojom sam učila – teško matematiku i lako francuski jezik, slušala prvu jugoslovensku zabavnu muziku, čitala sve bajke svojoj ćerki, čuvala svog malog sina. Sedela sa mužem u prve prolećne dane, nekih godina – čitavog leta, u ona jesenja popodneva kad Sunce zalazi do iduće godine, za vreme začaranih sati indijanskog leta, sredinom oktobra. To je lipa pod kojom smo zajedno večerali sa prijateljima u tople i kratke julske noći kad se nebo sastoji samo od zvezda, u sparne avgustovske večeri čekajući kišu, u rane večernje sate u septembru kad nas prvi dah jesenjeg vetra preseli iz bašte u veliku sobu sa zelenkasto okrečenim zidovima u kojoj nije tako prostrano kao pod lipom, ni tako zeleno kao na travi ispod nje, ali, u kojoj je toplije nego pod lipom, sredinom septembra svake godine.
Kao da je ta lipa jedina na svetu, kao da samo ona cveta krajem juna, kao da samo u njenim krošnjama pčele od ranog jutra pa pred noć žure da im ne prođe uzalud jesenji dan, kao da samo sa njenih cvetova pada sitni zlaćani prah na kosu i ruke, kao da su sve druge lipe samo delimično lipe, samo površno lipe, samo, možda lipe… Čekam subotu da odem tamo kao da nikad tamo nisam bila, kao da hiljadu godina nisam tamo bila, kao da tamo želim da ostanem zauvek.“
(Jučeilisutra, zapis za 18. juni 1997)
Čempresi
„Kao i sobe u kući, tako sam juče obišla i čemprese u našoj bašti u Požarevcu. Sve drveće i cvetove koji još nisu sveli. Za ovih godinu dana čempresi su veoma porasli i sada nema više ničega između njihovih zelenih vrhova i blede plavičaste boje novembarskog neba…“
(Jučeilisutra, zapis za 3. novembar 1996)
Proleće
„Večeras smo se vratili iz Požarevca. Tamo je, za razliku od Beograda, proleće već počelo. Trava je nežno zelena, voće je u cvetu, laste su se vratile, čak i slavuj je u svom gnezdu na bagremu, sa naše stare kuće spao je kreč od zimskih vetrova i dugih jesenjih kiša, krin, iako je u senci, cvetaće kao i uvek početkom jula, za Markov i moj rođendan. Razmišljam da li ćemo 1. maja ručati u bašti, ispod lipe, ili u kući, kombinujući stolice različitih boja, ako dođu gosti…“
(Noćidan, zapis za 18. april 1993)
Ruže
„… A ispred praga, na samom ulazu u kuću, rascvetan je žbun belih ruža, kao usred leta. Sve drugo cveće svelo, čak i sve ruže drugih boja. Samo ovaj beli grm, sam bez leptira koji ga nadletaju u rana letnja jutra, nesnađen u slobodi koja ga je lišila straha od nemilosrdnog julskog sunca u podne… I pitam se zašto je u kraljevstvu cveća, za koje mislim da je iznad naše planete, odlučeno ove jeseni da se produži u našoj bašti samo život belih ruža, a ne i drugog cveća, ili bar i ruža drugih boja. Možda zato što su bele ruže kao najnežnije, najnevitalnije, najranjivije ruže, probudile plemenitost u kraljevini cveća i podstakle kralja da zato baš njima produži život…“
(Jučeilisutra, zapis za 3. novembar 1996)
Puzavice
„… A ujutro rano, skupljala sam sa terase i sa trave, sveže i ljubičaste cvetove puzavice, koji su se prethodne večeri rascvetali i koje je pred zoru oduvao sa grana topli jutarnji vetar. Slab, jedva da je pokrenuo listove drveća, skratio je, ipak, ionako kratki život krupnih i lakih cvetova, koji sa sentimentalnom vitalnošću vodenih ljiljana, prekrivaju zidove moje kuće. Već danas, u kasno popodne, ili sutra izjutra, rascvetaće se, namesto ovih, rano svelih, novi cvetovi.“
(Noćidan, zapis za 4. jul 1994)
Volim te ovoliko!
Veliku zabunu prilikom pogreba Slobodana Miloševića izazvao je ruski general Leonid Ivašov, koji je, držeći u rukama predmet koji prisutni nisu mogli tačno da identifikuju, rekao da „u rukama ima veliko srce“, koje je bilo u Miloševićevoj zatvorskoj ćeliji. „Ono je osvećeno suzama i potpisima njegovih najbližih“, rekao je Ivašov, spuštajući „srce“ u raku. Istog trenutka kada se to dogodilo, pojavio se niz sumanutih teorija o tome kakvo je i čije srce general zapravo držao u rukama.
Međutim, kako će se pokazati, istina je bila prilično prozaična. U raku je spušten crveni plišani jastučić u obliku srca, sa takođe plišanim modelima ruku prišivenim sa strane i sa natpisom „Volim te ovoliko“. Navodno, dotični predmet Miloševiću je poklonila supruga Mirjana, on ga je držao u ćeliji, a posle njegove smrti odnet je u Moskvu – tu su ga, kako se ovih dana priča, Mirjana i Marko okvasili suzama i poslali u Požarevac.
Inače, takvo jastuče prodaje se po uličnim tezgama za stotinak dinara (cena varira u odnosu na dimenzije).
Deca u stroju
Troje dece u uniformama, dva dečaka i devojčica, poklonički je pratilo put kovčega Slobodana Miloševića u Beogradu i Požarevcu. Sa ocem Z.T. u maskirnoj uniformi i invalidskim kolicima, poklonili su se bivšem predsedniku u Muzeju istorije Jugoslavije, potom vojnički nepomično stajali u počasnoj straži pored kovčega na platou ispred savezne skupštine, a na kraju ispratili kovčeg i do Požarevca, gde su ispred kuće Miloševića ostali do završetka sahrane. Po pisanju „Blica“, deca su sa ocem bila u Požarevcu i dan pre sahrane, da posete još prazan Miloševićev grob. Devojčica je tom prilikom poljubila nadgrobni spomenik.
Porodica potiče sa Kosova, iz Peći. U Beograd su se doselili 1998, kada su počeli sukobi u pokrajni.
Otac Z.T. (rođen 1964) pripadnik je MUP-a, navodno u stalnom radnom odnosu u Žandarmeriji, iako je invalid. Pre nekoliko godina rekao je za „Svedok“: „Prvi sam, koji je 1991. skinuo petokraku s kape i stavio krst. Istinski sam se borio za srpstvo, rođen sam u Srbiji, tu su mi koreni. Iz tog razloga, pre deset godina, dobrovoljno sam pristupio policiji. Bio sam sve vreme na ratištu, ranjavan sam tri puta, dok nisam ostao invalid.“
Na MUP-ovom spisku ranjenih na Kosovu, Z.T. se spominje među teško ranjenima „u terorističkom napadu izvršenom 2. avgusta u selu Prilep, opština Dečani“.
Za vreme mandata Dušana Mihajlovića, od MUP-a je dobio stan od 80 metara kvadratinih na Novom Beogradu. Danas u tom stanu živi sa svoje troje dece, roditeljima i dve sestre.
U izjavi koju je objavio „Blic“, 34-godišnja majka A.T. pobegla je od agresivnog oca pre četiri i po godine i tri godine nije videla svoju decu, jer joj to njen muž, sa kojim vodi brakorazvodnu parnicu, uporno ne dozvoljava. Ona živi sa najmlađim sinom u Kragujevcu.
„Sramota je za sve nas što je dozvoljeno da troje male dece u uniformi služe kao maskote za propagandu. Pa ma šta bilo u pitanju. Mene ne interesuje politika, ovo je klasična zloupotreba dece. Ja ne krivim partije, već njega, on, njihov otac, odveo ih je. On je izgubio smisao! I ja pitam i molim, ako ja ne mogu da ih zaštitim, ima li neko u ovoj državi da ih zaštiti?“, rekla je majka za „Blic“. Pokušavala je, kaže, preko svih nadležnih institucija da dođe do svoje dece „koju nije napustila, niti ih se odrekla“ i apelovala preko medija da se zaštite prava njene dece. Do danas nije ništa postigla, a Sud već tri godine ne može da uruči poziv za ročište ocu Z.T.
Decu Z.T. podiže uz pomoć roditelja i sestara.
Dečaci starosti jedanaest i deset godina i devetogodišnja devojčica veoma su uspešni sportisti. Najstariji dečak, S.T., aktuelni je prvak Srbije u karateu u svojoj kategoriji, dok su njegov brat D.T. i sestra J.T. na istom prvenstvu osvojili srebro i bronzu. Bave se i košarkom i atletikom. Devojčica je na beogradskom takmičenju Beoliga pre dve godine bila prva u trci na 800 metara. Njihov otac im je „prijatelj, trener i menadžer“.
Kako je preneo „Blic“, Z.T. je pored kovčega Slobodana Miloševića rekao: „Svoja dva sina žrtvovaću za Kosovo.“
Našoj reporterki deca su nakon počasne straže ispred savezne skupštine izjavila: „Došli smo da poslednji put pozdravimo našeg predsednika Slobodana Miloševića koji nas je štitio sve ove godine od šiptarskog terora.“
Šta se zbiva u zemlji i svetu, šta ima u novinama i kako provesti vreme?
Svake srede u podne Međuvreme stiže elektronskom poštom. To je sasvim solidan njuzleter i zato se prijavite!
Politika Aleksandra Vučića i on sam našli su se u žestokoj manjini uprkos danonoćnim propagandnim aktivnostima. Sam je sebe uvukao u riotintovsku klopku, zavadio se sa rođenim biračkim telom, pa čak ni neki njegovi stranački dužnosnici nikako nisu srećni zbog rudnika litijuma. Govore to novinarima off the record. Čak je uspeo da praktično okrene protiv sebe i šumskog čoveka Emira Kusturicu, a za to se baš valjalo potruditi
Najveći protest protiv kopanja litijuma, prema oceni Arhiva javnih skupova, održan je u Kniću, gde se okupilo oko 300 građana, što bi bilo kao 191000 u Beogradu. Ipak, najveće iznenađenje bio je skup u Rači, mestu u kome su na decembarskim izborima učestvovale samo dve liste – Srpske napredne stranke i Socijalističke partije Srbije – i u kome opozicije nema ni u tragovima. Tamo se protiv litijuma okupilo oko 400 ljudi
U ponedeljak se obeležavao Svetski dan mladih. U tom trenutku, Ivan Bijelić, Nikola Ristić i Jevđenije Dimitrijević su u zatvoru “Padinska skela”; nekoliko dana ranije, premijer Vučević je napao studentkinju Milu Pajić, koja je govorila na protestu u Novom Sadu, iznevši niz uvreda na njen račun
Izveštaj o radu Inspektorata za rad za 2023. godinu pokazao je da su inspektori rada prilikom izvršenih inspekcijskih nadzora zaticali na radu “na crno” strane državljane. U kakvim uslovima rade i koliko često inspekcija rada proverava status stranih radnika
Da li uobičajeni izazovi roditeljstva mogu da se sažmu u onih pet minuta u kolima kada, posle posla, skupljate snagu pre nego zakoračite ka vrtiću da pokupite svoje dete? Ili u onom brzom ispijanju kafe, kada se pravi plan kako sve da se stigne, a da se dovoljno posvetite deci? Ili u neprestanom strahu da li ih dobro odgajate? A tu je još jedan krupan izazov – čitav paket koji donosi novo doba, oličen u digitalnim uređajima i eri ekrana, društvenim mrežama i igricama
Slika malobrojnih i umornih ekoloških aktivista jutro posle u Pionirskom parku, je slika svih dosadašnjih protesta protiv autokratske vlasti Aleksandra Vučića i njenih nauma. Nije, međutim, rudarenje ili nerudaranje litijuma srž problema u Srbiji
Šta to Olimpijske igre već 2800 godina pokreću u ljudima? Zašto jedan Lebron Džejms posle svega hoće i olimpijsko odličje? A Novak Đoković, koji je osvojio sve što se osvojiti može, plače kao dete zbog toga što je osvojio zlato na Olimpijadi. Zašto, čoveče?
Arhiva nedeljnika Vreme obuhvata sva naša digitalna izdanja, još od samog početka našeg rada. Svi brojevi se mogu preuzeti u PDF format, kupovinom digitalnog izdanja, ili možete pročitati sve dostupne tekstove iz odabranog izdanja.
Šta se zbiva u zemlji i svetu, šta ima u novinama i kako provesti vreme?
Svake srede u podne Međuvreme stiže elektronskom poštom. To je sasvim solidan njuzleter i zato se prijavite!