Verovao je da bez pušenja pisanje nema nikakvog smisla: "Čovek piše da bi mogao da puši." Jednom prilikom kazaće mi, kao za sebe: "Ja sam propušio svoja pluća."
Fascinirala ga je banalnost. Što je kliše bio otrcaniji, to je dobijao na poetičnosti. Te nove ukočene delove govora, tu retoriku visoke bedastoće, nalazio ih je, neprimećene, svuda: hitovi meseca, hitovi godine, knjiga decenije, prigodne zahvale uz nagradu, prikazi loše pročitanih knjiga.
U Knez Mihailovoj stojimo pred izlogom krcatim neukusne obuće. Uz neke cipele, reklo bi se lošijeg izgleda nego ostale, na špenadli zabodeni natpisi: LEPO, UKUSNO, MODERNO.
Nekoliko koraka niže u prodavnici tekstila stajale su u izlogu poruke upućene potencijalnim kupcima: DOBILISMONOVECENE! Velikiizbormaterijalausvimdezenima. Muškekošuljeuraznimbojamapoizuzetnopovoljnojceni. Usvakodoba, zasvakupriliku. Uveriteseunaškvalitet.
– Zamisli život u ritmu muzike za ples.
– Zamislio sam ga.
SUMNJAUREČI: Okretao je reči sa svih strana, prevrtao im džepove. Tražio je u njima nešto drugo, nešto što zvanično nisu ni prijavile da poseduju. Radovao se kada bi ih uhvatio u neprilici; carinik koji kod putnika nalazi skrivena i neprijavljena značenja.
– Rečnicisumojanajmilijalektira.
Čitao je francuske reči onako kako bi se čitale na srpskom: Jeanne d’Arc tako je postajala Žandarka.
U Parizu, zakazivao je sastanke kod „Demagoga“ („Deux magots“).
Muž polazi u grad. Žena mu viče sa prozora: Et les gants! (a rukavice?) – otuda reč: elegantan.
Pijedastal je čitao kao piedd’astal (noga od astala).
Imao je vlastite primere bukvalnih prevoda:
Daleko mu lepa kuća, u njegovom prevodu bilo bi: Ilaunebellemaisonmaiselleestassezloin.
Vojnolice bilo bi: c’estunvisagemilitaire.
Sam je dodeljivao nova značenja rečima: Šišarka, pravilno je šištarka, jer šišti kad pada.
Štaradiš, devobajna? Pita kamilu šta radi.
Feruzpašakadupita. Stih je pogrešno shvaćan. U stvari, Feruz paša se nalazi u kupatilu i obraća se kadi.
Kiš ide do obližnjeg bankomata da podigne novac. Jedan klošar ga prati.
„Imate li, gospodine, neki mali franak za mene?“
„A zašto pitaš da li imam kad vidiš da sam upravo podigao novac? Kaže se normalno: Dajte mi neki franak, gospodine!“
Daje mu nekoliko franaka, vidno nezadovoljan stilom klošareve formulacije.
SUMNJAUZNANJE: Proveravao je stalno činjenice koje su važile za nesporne. Listajući enciklopedije, podaci su varirali od jedne do druge.
S POČETKA OSAMDESETIH: Miroslav Karaulac i Danilo Kiš u Beogradu…
Nalazio je različit način pisanja autorovog imena, navođene su različite godine rođenja i smrti, različite godine objavljivanja pojedinih dela. Bili su nejasni kriterijumi za uvrštavanje nekog autora u enciklopediju.
Tako je našao da u enciklopediji Britanici nema Zrinskih.
U Opštojenciklopediji Leksikografskog zavoda nema Marsela Dišama.
U Rečniku Matice srpske nema odrednice pčela.
U Rečnikuautora svih vremena i naroda, tri toma (izdavač „Robert Lafont“) nema Držića, Križanića, Matoša, Dučića, Rakića, Laze Kostića, nema Župančića, ali se zato tu mogu naći: Božo Vodušek, Juš Kozak, Ciril Kosmač, Miško Kranjec i dr.
U Rečnikudela, kod istog izdavača, nema Lučemikrokozme, nema Seoba, ali ima Družinapetpetlića Aleksandra Vuča.
Divio se tako sažetim i preciznim tekstovima, kao što je: PAZI ISTOVAR! Natpis jednostavan, aktuelan i koristan. Napisan velikim žutim slovima na asfaltu, lak za čitanje. Tekst u kome nema šta da se menja.
Sve više se okretao prema izvorima izbegavajući preprodavce i nakupce znanja.
Njegove priče iz poslednjih godina sve više su se okretale prema faktu (faction) i stvarnosti i sve ređe prema fikciji (fiction).
…i u Lionu
Čitao je sa oduševljenjem Kapoteovo Hladnokrvnoubistvo. Knjiga rađena prema vesti u „Njujork tajmsu“ o zločinu koji se desio 1959. u Kanzasu. Ova novinska vest poslužiće autoru za istinitu romanesknu priču o događaju (nonfictionnovel).
Prikupljao je građu za priču o životu Jevreja u srednjovekovnom Dubrovniku.
Na stolu mu je ležala knjiga sa ispodvlačenim pasusima, gotovo na svakoj stranici, Filip de Diversis: Opispoložaja, zgrada, državnihuređenjaipohvalnihobičajaslavnogagradaDubrovnika (1440).
Ova knjiga u kojoj ništa nije izmišljeno a iz koje se vidi stvarni život grada, pre više stoleća, poslužiće mu i za uzor stila. Kao što će uzor za strogost vlastitog stila tražiti u enciklopedijama, rečnicima, hronikama, vodičima, voznim redovima, memoarima, prepiskama i u svakoj drugoj lektiri koja je neposredan izraz stvarnosti.
Nazvao me je da me upita šta podrazumevam pod rečju peščanik. Rekao sam mu da imam vrlo šturu predstavu o značenju te reči. Ali sam mu pročitao iz Rečnika Matice srpske odrednicu za reč peščanik. To je 1971, slovo „P“ u četvrtom tomu, upravo se pojavilo, čitam mu:
„Taložena stena sastavljena od peščanih zrna slepljenih nekim mineralnim cementom; mesto odakle se kopa pesak; naprava u obliku dvaju sudova spojenih nekim otvorom kroz koji curi tanak mlaz peska iz jednog suda u drugi i time služi kao peščni sat.“
Ćutao je jedno vreme, a onda mi kaže:
„Svaka reč pada mi kao melem na dušu.“
Čitao je knjige sa olovkom u ruci i, čak i tamo gde je bilo već kasno, ispravljao je neznanje, površnost, neupućenost, ne sudeći o hrabrosti koja ih prati.
Čitajući Hrvatsko – srpski, Srpsko – hrvatskirečnikinačicaivarijanti, Beograd 1989, od Jovana Ćirilova, svoje komentare Kiš će dopisati na marginama stranica.
Tinta – mastilo. Od romanskih jezika reč tinta se zadržala još u portugalskom – iušpanskom; Kiš dopisuje i u francuskom teinte.
Ogrtač – kaput; Kiš dopisuje pelerina.
Križarskirat; Kiš ispravlja: križarskavojna.
Mušičav – ćudljiv; Kiš upućuje na srpski izraz mušičavkonj.
Stolac – stolica. Običnu reč kojom se označava deo nameštaja – stolac, mnogi Srbi ne poznaju iako je slična njihovoj reči stolica; Kiš dopisuje: stoniBeograd.
Nj – hrvatski izraz; Kiš dopisuje: Unjratujemoresbregovima, Unjratujedušasatijelom.
Zrcalo – ogledalo, hrvatska reč; Kiš dopisuje: Gledasebemajmunuzrcalu.
Stigao je tamo gde Vuk nije stizao: Devojkabezdupeta, kaoselobezcrkve.
Stalno je nalazio neki novi breg sa koga su se stvari videle bolje i jasnije.
Bilo je dramatično veče. Pale su teške reči. Jedni su tvrdili da je venjak isto što i senica i baštenskakoliba. Drugi su tvrdili da je prava srpska reč za kućicu u bašti hladnjak ili hladionik. Kiš je tvrdio da je hladionik hrvatska reč, i da znači frižider. Pale su teške reči ali svi su ostali pri svojim pozicijama. Sutradan, kad smo pogledali rečnike, oni koji su pogrešili izvinili su se onima koji su bili u pravu. I život je nastavio da teče normalno.
U Parizu, pred doček nove godine:
„Kuda ćemo?“
Predočavam mu nekoliko mogućnosti.
„Idemo kod Termačića. Jer ja ne umem da se napijem na francuskom.“
Verovao je da bez pušenja pisanje nema nikakvog smisla: „Čovek piše da bi mogao da puši.“
Jednom prilikom kazaće mi to, kao za sebe:
„Ja sam propušio svoja pluća.“
THEY LIVED, THEY LOVED, THEY LAUGHED AND LEFT ( J. Joyce):
Imao je 11 godina, kako priča, kada je jedne jesenje večeri u kuću banula Euterpa, muza lirske poezije. Trenutak kada pripovedač otkriva da je pesnik. Umenijetreperionekiveličanstvenisveobuhvatniritam, arečisumiizlazilenaustakaomedijumu… koralnisprud… trenutak, večnost, list.. .ijednatajanstvenareč: plumaserija.
Čini mi se da je to najglasniji krik u njegovim pričama. On će stići do te svoje Afrike, do svoje Azije, približiti se svojim zamagljenim daljinama, sresti neutažene ljubavi.
Sanjaće o jednoj nepreglednoj enciklopediji u kojoj ništa neće biti zaboravljeno ni propušteno. Niizgledputa, niboje… niimenapisacastarihudžbenikaičitanki. Svakorazdoblježivota, svakidoživljajjezabeležen, i… svakaribauhvaćenanaudicu, svakapročitanastranica, imesvakebiljke, kojujedečakuzbrao… imenadevojaka… rečipesamakojesuseutovremepevale… Principjejasan, madačovekustajedahpredtomerudicijom, predtompotrebomdasesvezabeleži, sveštočinjašeljudskiživot.
Jer – atoje, mislimosnovnaporukasastavljača – nikadseništaneponavljauistorijiljudskihbića, sveštosenaprvipogledčinidajeisto, jedvadajeslično… svakičovekjezvezdazasebe, svesedogađauvekinikad.
Bio sam i sam svedok da sve te stare pesme ne umiru i da se negde čuva značenje stvari.
U polupraznom kafeu Romantika na Vračaru, koji je držala nekadašnja pevačica gradskih pesama, jedan Ciganin, prateći se na citri, pevao je na mađarskom:
Beleruže, nežneruže…
Kiš, vidno uzbuđen, diže se i ide prema pevaču
„Odakle znate tu pesmu?“
„Kako odakle? Pre dvadeset godina tu pesmu sam vam pevao svako veče u Skadarliji.“
Stići će do saznanja da je junak samoga sebe, ličnost sa dva života, jedan koji živi i drugi koji ga opevava. Jedan koji nestaje, drugi koji ulazi u jezik i tradiciju.
Tako će i njegov otac prestati da bude samo njegov, ući u skladište Uspomene i postati otac svakog čitaoca. To saznanje oticanja samoga sebe činiće i sjaj i bedu njegove podvojenosti.
I fakta i gesta iz njegovog života bivaju deo čitaočevog saznanja, njegovih strahova pred smrću i zaboravom.
24–25. jula ’89. izgubio je notes sa telefonskim imenikom.
5 septembra ’89. u Maljinama, upitao je lekara koji ga je pregledao:
„La comedia e finita?“
„La comedia e finita“, mirno mu je odgovorio lekar.
„Sanjao sam da sam umro. Bilo je fantastično.“
Kada se 1982. Peščanik pojavio na francuskom, na primerku knjige Kiš mi je napisao posvetu: „MiroslavuKaraulcu, mojekukavno, predvojenoja.“ Citat je napisao na francuskom: Monmoidivise, pitoyable. (str. 146) Sadrugarskomodanošću, DaniloKiš, Pariz, 2. marta82.
Kiš je unosio jedno novo svetlo u naše živote, u vreme kad je tama već obuzimala. Bio je toliko neposredan i običan da nismo ni primećivali njegovu egzotičnost koju su stranci lako zapažali. Klod Roa, pored ostalih:
Kao leopard, do kraja života, zadržaće sve svoje boje. Kiš označava neponovljiv susret i vreme u životu onih koji su ga sreli i trajaće u našem sećanju kao što, u njegovim pričama, traju trava i cveće.
Jer ružeizpesamajedinoonetraju (WillaCather).
STAZAKROZKIŠOVUBAŠTU: Umeo je da stvari života saopštava rečima koje im neotuđivo pripadaju. Kada sam ga poslednji put nazvao, saopštio mi je kao najvažniju novost: „Evo, ja umirem.“
Navodeći Branka, dodao je: „Dođe doba da idem u groba“, kako se to kaže.
Išao je uvek dalje od svih, u sumnji. Tu, stvarno, nikom nije dao ispred sebe. Bilo je malo reči kojima je stvarno verovao. Malo čega čime je bio zadovoljan.
Na pitanje: „Ko ste vi? Šta hoćete? Koja je razlika između vas i nas?“, u jednom dugom kafanskom dišputu sa jednim miljenikom vlasti, koji se otegao do jutra, odgovorio je: „Razlika je u tome što ste vi zadovoljni, a ja sam nezadovoljan.“
Čuvao se lažnih situacija. Izvlačio je i druge iz njih. Hteo je da i taj odlazak bude bez uobičajenih rituala.
Svoje najprikladnije komentare mnogi su isplakali. Sve je bilo, opet, istina: suze u svom izvornom značenju i neprevodivi jecaji.
Bio je veliki proizvođač života i događaja. Neumoran, stvarno neumoran u komentaru.
Ipak, o stvarima koje su ga najviše mučile imam utisak da nije imao sa kime da razgovara.
Na sahranama, stalno imaš utisak da neko nedostaje.
Njegova sahrana bila je prvi značajan događaj o kome nismo stigli da razgovaramo.
Bio je kasni jesenji dan iz Brankove pesme koju mi je naveo. Lisje je žutilo veće po drveću.
Sve što je nekada bilo život, postajalo je odjednom sećanje.
Šta se zbiva u zemlji i svetu, šta ima u novinama i kako provesti vreme?
Svake srede u podne Međuvreme stiže elektronskom poštom. To je sasvim solidan njuzleter i zato se prijavite!
“Osećali smo da nečemu dolazi kraj. Naravno, niko od nas nije znao šta nas čeka, naročito ne da će se sve tako krvavo raspasti, ali da će sve biti drugačije – to se osetilo u vazduhu. I Titova smrt se desila upravo na početku te dekade. Mislim da je među nama postojao iracionalni osećaj ‘sad ili nikad’”
“Hoćemo da napravimo veliki nezavisni teatar, da radimo ono što mi hoćemo, što druge kolege hoće... A o tome kakva je situacija na nezavisnoj sceni najbolje govori to što nam je Ministarstvo za kulturu za ovaj projekat dalo dve hiljade evra bruto, to je hiljadu i osamsto neto”
"Najveća pretnja srpskom jeziku nisu nekakve mračne strane sile poput latinice, anglicizama ili interneta, nego tvrdokorna domaća nepismenost i nekultura", rekao je pre koju godinu Ranko Bugarski u razgovoru za „Vreme“
„Ljudi su toliko puni straha da pravo na svoje mišljenje odbijaju u startu. Oni hoće da svoju krivicu podele sa drugima, da ne preuzimaju odgovornost, u jednoj neodređenosti hoće ljudi da žive“
Slika malobrojnih i umornih ekoloških aktivista jutro posle u Pionirskom parku, je slika svih dosadašnjih protesta protiv autokratske vlasti Aleksandra Vučića i njenih nauma. Nije, međutim, rudarenje ili nerudaranje litijuma srž problema u Srbiji
Šta to Olimpijske igre već 2800 godina pokreću u ljudima? Zašto jedan Lebron Džejms posle svega hoće i olimpijsko odličje? A Novak Đoković, koji je osvojio sve što se osvojiti može, plače kao dete zbog toga što je osvojio zlato na Olimpijadi. Zašto, čoveče?
Arhiva nedeljnika Vreme obuhvata sva naša digitalna izdanja, još od samog početka našeg rada. Svi brojevi se mogu preuzeti u PDF format, kupovinom digitalnog izdanja, ili možete pročitati sve dostupne tekstove iz odabranog izdanja.
Šta se zbiva u zemlji i svetu, šta ima u novinama i kako provesti vreme?
Svake srede u podne Međuvreme stiže elektronskom poštom. To je sasvim solidan njuzleter i zato se prijavite!