Može li petnaest godina da stane u dvanaest minuta? U načelu ne, ali ovaj filmčić sadrži sve ono što je bilo moguće da sadrži
PROJEKCIJA U SKC-u: 2. 11. 2005.
Ne’š ti recenzije: trebalo bi, kao, nešto analit’ćki napisati o dvanaestominutnom dokumentarnom filmskom kolažu posvećenom petnaestogodišnjici „Vremena“. Samo, kako da hladno pametuješ o nečemu što je sastavni deo tvog života?! Nema šanse. Ali, to nije dobar razlog da se ne pokuša da se zapiše ponešto o, ili makar povodom ovog „primenjenog“ filma koji je napravljen u produkciji Vremefilma (snimatelj Zoran Stojičić, montaža Radoslav Ćebić, producent Filip Švarm) te premijerno prikazan – ubrzo i repriziran, na zahtev mnogobrojne publike – na žurki u beogradskom SKC-u, a dobro obavešteni izvori iz srca redakcije „Vremena“ kažu da će biti „okačen“ i na Internet…
O tome kako je i zašto „Vreme“ uopšte nastalo ima mnogo priča, od kojih neke spadaju u reprezentativna ostvarenja lovačkogžanra; ako mene pitate – kao nekoga ko je te stvari gledao/nazirao spolja – ona reč i misao Miše Vasića, izgovorena u Stojičićevu kameru, da se njega, Mišu, u to turboslobističko, predratno vreme epidemije masovnog kretenizma „maltretiralo kao čoveka & Srbina“ po „Politici“ i drugde, te mu je to malo dopiz… dosadilo, savršeno drži vodu; pošto, naime, nije bio jedini koji se tako osećao, ljudi su se skupili i rešili da naprave svoje novine, pa nek’ puknu dušmani. Što se, pre ili kasnije, i dogodilo – mislim, to za novine, ali bogami i za dušmane. Therestishistory. A o toj „istoriji“ svedoči, nežno i nepretenciozno, „pijetetno“ i setno koliko i duhovito i s merom autoironično, i ovaj vešto spakovan filmčić – koji ima sve izglede da nadživi neposredan povod svog nastanka i postane dokumentoVremenuuvremenu! – potcrtan pesmom „Downtown train“ Toma Vejtsa (više nego sjajan izbor, i potpuno odgovarajuća muzička podloga).
Ne sećam se tačno kako ono glase pravila danske „Dogma“ škole, ali ona dva-tri manijaka što su nas uporno vijala i pravila nam sačekuše po redakcijskim hodnicima „da se rečemo“ (pozdrav odsutnom, ali duhom prisutnom D. T.-u) u kamere ovim svečarskim povodom, kao da su izašla iz neke slične priče… Kako god, od njih se neko vreme nije dalo živeti, ali biće da je od toga bilo neke hasne. Finalni produkt njihovog truda, naime, obiluje – osobito s obzirom na uistinu kratku metražu – jezgrovitim iskazima raznovrsnih Aktera, koji su imali nezahvalan zadatak da u jednoj ili dve zen-rečenice sažmu svoj odnos prema „Vremenu“ i zašto su, dođavola, uopšte došli i ostali baš tu: od osnivačkih Otaca i Majki (M. Vasić, S. Ast, A. Ćirić, E. Krstanović…) preko lirskiraspoloženogekonomiste (eto, i toga ima!) Miše Brkića, pa do Tamare Skrozze koja je sa nama odvažno podelila svoju omiljenu dnevnu moru… Sve ostalo spada u solidno, improvizovano korišćenje dokumentarističkih mogućnosti video arta (je l’ te) – od ovekovečavanja famoznog Staklenca ili Muzeja kiča pa do vilenjenja po poslovičnom redakcijskom haosu i svim onim ljudima koji ga čine (ne)podnošljivijim… Tamo negde pred kraj, ekranom se zaokrugljeno širi i u uznapredovaloj neobrijanosti zatečena pojava stanovitog kolumniste „indijanskog“ izgleda, koji otfilozofira nešto o tome kako se ljudi koji čine „Vreme“ ni u tri izujutra, mrtvi pijani, ne hvataju u vozić, što ih već čini kulturološkim incidentom u ovoj poglupeloj „sredini“; koliko koji dan docnije, redakcija je to na žurki i dokazala: vozića bilo nije, mada viskija beše dovoljno! Kad smo već kod kolumnista: ljudi, gde vam se zagubio Ljuba Živkov?! Ako se ne varam, to je možda i jedini od bitnih i nezaobilaznih ljudi petnaestogodišnje istorije „Vremena“ kojeg nismo ni čuli ni videli, makar i samo na pismu, razglednici, požuteloj fotografiji. Svi drugi su kanda tu negde – od raznih prizoraobičnogludila koji kadgod ne prolazahu bez Pere Lukovića, pa do recentne, antologijske reality–show scene sadističkog maltretiranja Dragoslava Grujića, specijalno za potrebe ovog filma! Na drugoj strani, autori filma našli su prigodan način i za decentno podsećanje na Naše Nezaboravljene Ljude – od Juga Grizelja i Uroša Komlenovića do Draška Gagovića i Stojana Cerovića. O gigantskim knedlamaugrlu nas (pre)ostalih nećemo ovom prilikom.
Enivej, može li petnaest godina da stane u dvanaest minuta? U načelu ne, ali ovaj filmčić sadrži sve ono što je bilo moguće da sadrži a da se ne raspline u širinu ili da se raspadne od težine, ili pak izduva u banalnosti: ljudskumerustvari, panoramsku šetnju kroz jedan Duh Vremena (i prostora!), kroki-portret grupe multidisciplinarnih ludaka koja deceniju i po uporno pokušava da „recituje pesmu debelome uhu“; o, da, i jednu zagubljenu papuču Bube Morine, trajno impregniranu patriotskim gospođinim nožnim znojem, valjda kao lovačkitrofej, kao simbol neizbežne, konačne pobede Duha nad Materijom. Uta-ta! Da, u pravu je Tanja Tagirov: vidimo se za petnaest godina. Do tada, vodite računa šta čitate.
Šta se zbiva u zemlji i svetu, šta ima u novinama i kako provesti vreme?
Svake srede u podne Međuvreme stiže elektronskom poštom. To je sasvim solidan njuzleter i zato se prijavite!
“Danas je dovoljan jedan klik na Guglu da saznamo o nekom gradu sve; od istorije, klime, umetničkih ponuda... pa sve do jeftinih restorana! Ali pravi čitaoci neće ‘klik’, već emociju koja će da pokrene njihov proces proživljavanja, a ne pukog konzumiranja”
Bombardovanje čula postalo je nova fascinacija u konzumiranju umetničkih dela, a izraz “imerzivno” postao je ključna reč u vokabularu Britanaca za opisivanje i vrednovanje svake izložbe. Među brojnim ove letnje sezone, u fokusu su tri
Letnjikovci i vile u Vrnjačkoj Banji kriju mnoge tajne nekadašnjih vlasnika kao i burne istorije ovog mesta u kojem organizovani turizam postoji već 156 godina, a nije prestajao ni za vreme Drugog svetskog rata kada se ovde smestio Štab Druge oklopne divizije Trećeg rajha
Najnoviji roman Aleksandra Novačića Solženjicin: Odisej iz Gulaga objavljen je krajem jula u Beogradu, u izdanju izdavačke kuće Logos. Aleksandar Solženjicin je pre pedeset godina bio proteran iz SSSR-a, a državljanstvo mu je oduzeto. Posle 20 godina, poput antičkog Odiseja, vratio se u svoju opljačkanu Itaku gde su se prosci nadmetali za ruku njegove voljene Penelope, Rusije. U narednim brojevima “Vreme” će preneti najzanimljivije delove romana, uz dozvolu autora i izdavača
Na beogradskom aerodromu „Nikola Tesla" se već nekoliko puta ponavlja isti kvar usred letnje sezone. Nadležni kažu da se radi o globalnom kvaru na softveru, ali analitičari smatraju da je neobično da kvar tako dugo traje i da IT stručnjaci ne mogu da ga otklone
Slika malobrojnih i umornih ekoloških aktivista jutro posle u Pionirskom parku, je slika svih dosadašnjih protesta protiv autokratske vlasti Aleksandra Vučića i njenih nauma. Nije, međutim, rudarenje ili nerudaranje litijuma srž problema u Srbiji
Šta to Olimpijske igre već 2800 godina pokreću u ljudima? Zašto jedan Lebron Džejms posle svega hoće i olimpijsko odličje? A Novak Đoković, koji je osvojio sve što se osvojiti može, plače kao dete zbog toga što je osvojio zlato na Olimpijadi. Zašto, čoveče?
Arhiva nedeljnika Vreme obuhvata sva naša digitalna izdanja, još od samog početka našeg rada. Svi brojevi se mogu preuzeti u PDF format, kupovinom digitalnog izdanja, ili možete pročitati sve dostupne tekstove iz odabranog izdanja.
Šta se zbiva u zemlji i svetu, šta ima u novinama i kako provesti vreme?
Svake srede u podne Međuvreme stiže elektronskom poštom. To je sasvim solidan njuzleter i zato se prijavite!