Velika grupa poklonika hevi metal muzike zaposela je plato oko spomenika Svetozaru Miletiću, sedi i leži svuda naokolo. Danas je njihov dan jer u Srbiju dolazi Slejer, istinski kultni ansambl, jedan od rodonačelnika podžanra – spid metala. Negde po podne kiša počinje opet da pada spuštajući dobro raspoloženje na minimum
Prošle smo godine posumnjali da novog festivalskog izdanja na Petrovaradinskoj tvrđavi neće biti ako se promeni lokalna vlast u Novom Sadu. Međutim, ispostavilo se da je tranzicija obavljena lako i bezbolno, kao pod anestezijom. Gradonačelnici Novog Sada Maji Gojković pretili su ubistvom zbog Exita, a Exitu su pretili bombom zbog najavljenog podsećanja na desetogodišnjicu Srebrenice, saopštila je novosadska policija, koja je imala dojave i koja i dalje traži teroriste. Zamrzavanje je izazvalo i vreme koje ove godine nije mazilo posetioce festivala, pa se po blatu i vodi, po kalu rekli bismo, Exit srodio sa sličnim događajima u svetu. Dvadeset je pet godina od originalnog Vudstoka obeleženo na ultrablatnjavoj livadi pred „više stotina hiljada posetilaca“, a i ovogodišnji je Glastonberi naterao glumicu Gvinet Paltrou, suprugu pevača ansambla Koldplej (jednog od glavnih bendova na festivalu), da se uvuče u gumene kaljače do kolena dok su stanovnici kampa bukvalno spavali u vodi.
DANPRVI: Nešto slično se dogodilo u Novom Sadu kada je posle omamljujućeg i toliko dugo čekanog nastupa Jana Brauna počeo najpre da duva užasan vetar koji se docnije stopio sa kišom. Smešteni pored šanka verovali smo da smo u boljoj poziciji od nesrećnika koji su preplavili livadu i, negde pred ponoć drugog dana festivala, počeli da razmišljaju u kontekstu Kleš standarda – „da li da ostanem ili da odustanem“. Oni kraj šanka poguraše glave što pod tendu što pod kese, drugi se nabiše pod kratku nadstrešnicu samog šanka, treći krenuše ka šanku, četvrti počeše da traže drugi zaklon, a oni pravi ostaše na livadi da se vesele, ipak, kao u „čudnom transu hipi inicijacije“. Osoblje u šanku bezbrižno je pratilo natapanje gostiju pravdajući se da nemaju dovoljno kesa za otpatke (pokazaće se najvažniji odevno-zaštitni predmet ovogodišnjeg festivala). Jedan ispod nekog šatora viče: „Jebem te, Klintone!“, ali ta seksualna pretnja ne zaustavlja potop. Da li će biti nastavka za večeras, da li će Garbidž da sviraju, je l’ stvarno ne dolazi ni Karl Koks? Glasine su bile takve: oprema je mokra, koncert je neizvestan, a čuveni di-džej ne dolazi zbog bolesti. Dosta je sveta čim je malo zastala kiša pohitalo sa tvrđave, a oni pravi, oni sa livade i oni koji su na tvrđavu krenuli oko ponoći opet će docnije ispuniti mesto uživajući u kasnoj posleponoćnoj svirci i Garbidža i Karla Koksa.
DANDRUGI: Prespavati u studentskom domu bez studenata lepo je iskustvo. Naredni dan je sunčan i poslužiće turistima festivaldžijama da obiđu malo po centru. Nesrećna šetalačka zona Novog Sada ni ove godine nije spremno dočekala goste: ljudima pretrpani centar grada odupire se sa raskopanim ulicama, pešačkim zonama iz kojih štrče kablovi i tu i tamo pršti voda iz nedovršenih hidranata. Velika grupa poklonika hevi metal muzike zaposela je plato oko spomenika Svetozaru Miletiću, sedi i leži svuda naokolo. Danas je njihov dan jer u Srbiju dolazi Slejer, istinski kultni ansambl, jedan od rodonačelnika podžanra – spid metala. Negde po podne kiša počinje opet da pada spuštajući dobro raspoloženje na minimum. Povlačimo se u sobu da na crno-belom Rudi Čajevec televizoru odgledamo nastup „naših“ odbojkaša u svetskoj ligi.
DANTREĆI: Trećeg dana, drugog kišnog, prilaz tvrđavi je nešto lakši, manje je gužve na ulazu kod Lovotursa. Uspevamo da se probijemo kroz masu i blatište bez težih posledica. Oni koji su hteli da se brže kreću teturaju se i padaju u razgaženo, žitko i lepljivo blato. Mesto kod šanka je opet naše, i dok pratimo urnebesni nastup Slejera, jednim okom pazimo da ne završimo u nekoj bari. Većina posetilaca su uporni metalci koji su čitav dan na ulici, ali ih to ne sprečava da mlate glavama i opušteno skaču po blatnjavoj poljani ispred velike bine sa koje dolaze kilovati energije koju je „Kurir“ najavio kao satanističku. Na njihovu štetu niko nije umro na koncertu, a momci iz benda nisu pili ljudsku krv. Nije bilo čak nijednog pentagrama. Slejer sviraju i bis, a pre toga pevač pozdravlja publiku i savetuje nas da otadžbini moramo služiti – po dobru ili zlu, svejedno je („You have to serve your country, for better or worse“). Gromoglasno blatinjanje završava se furioznim brojem „Obavezno samoubistvo“.
Kako neko završi nastup na glavnoj bini, ljudi krenu da se razilaze, prvi redovi popuštaju i sele se na druge događaje. Ova mobilnost nam je omogućila da vidimo dugokose momke i devojke sa dreadblatolukom.
Povlačimo se samleveni spidom i obilazimo sve bine redom. Da je to bilo u potpunosti veče hevi metala shvatamo kada prođemo pored Metal hamer stejdža ispred kog je krcato. Ostali prostori su uglavnom za rodbinu i prijatelje „umetnika“ koji nastupaju. Nešto je posećenije na vrhu tvrđave: rege bina ima sreću da je na velikoj raskrsnici i pored najvećeg broja toaleta, pa se dosta ljudi zadrži a da to nije planiralo. Na drugoj velikoj bini svira beogradski ansambal „Noćna smena“ – Night shift, a neki tip mi govori u prolazu da jedva čeka da objavi pesmu pa da ga ovi obrade. Pre nego se vratimo (na Itaku!) obilazimo i latino binu za opuštanje (Latino stejdž) koja je puna raspoloženih ljudi koji igraju na sve, od Snup Doga, preko Santane, do Rikija Martina i ne znam na šta više. Mesto najviše podseća na blazirane beogradske splavove s tim što je klijentela siromašnija, piće je jeftinije i kokteli su kokteli samo po nazivu. Oko ponoći izgacamo odatle i krenemo na Fet Boj Slima, koji je najavljen kao specijalitet festivala. Pedesetak metara svega od raskrsnice kod ulaza a prema glavnoj bini ne možemo dalje da se uguramo, mada se to ne bi moglo reći prema broju onih entuzijasta koji navaljuju, pritiskaju, polivaju te. Jedan me umalo nije opržio čajem. Otkud čaj, pitao sam se dok smo se udaljavali i smišljali strategiju kako da pratimo nastup simpatičnog čikice iz Engleske. Odlučujemo se da odemo iza glavne bine i tu preživljavamo pravu golgotu u blatu, ali nam na sreću sve kosti i svi zglobovi ostaju čitavi. Kada dođemo iza bine, neko reče „vidi bekstejdž“ i zaista nas „pripadnik reda“ posle kratkog ubeđivanja i bez mita pusti da se ubacimo „međ medije“. Iza bine se čulo sve kako treba, nije bilo blata, piće je bilo jeftinije nego „u polju“, nije bilo guranja i mogao se nastup pratiti „iz profila“. Nekadašnji Haus Martins demostrirao je di-džej veštinu jednog vin-ampa (uključenog na random playing), ali je takav pristup izazvao kod publike snažno lučenje feromona. Publika, koje je te večeri bilo ubedljivo najviše, naročito se uznemirila uz numere Sunčanisjajtvojeljubavi (Sunshineofyourlove) i BiliDžin (BillyJean). Veče smo završili negde pred jutro „u roštiljani“ uz pesmu Hasana Dudića.
NAJVEĆI: White Stripes
BELEŠTRAFTE: Poslednjeg dana grad je bio toliko prazan da smo pomislili da je festival nekako naprasno završen ili da smo mi prespavali dan i po, a da toga nismo svesni.
Zbog „naših“ u finalu Svetske lige preskačemo The Dutsuns i stižemo pravo na Disciplinu Kičme. Koja i drugari isporučuju standardnu količinu ritmovane energije koja na velikom prostoru i sa jakim ozvučenjem pokazuje svoju realnu snagu. Pred ponoć dok čekamo na The White Stripes, pratimo da li će biti emitovana bar najavljena hipi pesma Eni Lenoks, a kada se to ne dogodi ni 15 minuta posle ponoći, uzimamo još jednu turu piva i Stripesi počinju. Ma koliko se ansambl iz Detroita trudio, jedina reakcija bila je na velike grudi ženskog dela grupe. Srbijanska, publika odrasla na elektronici i sintisajzeru ne prima nešto što najviše liči na mutirane Led Zeppelin. Normalno, „ekipa“ je reagovala tačno dva puta: pred kraj nastupa kada je Jack White pozdravio publiku i posvetio pesmu najpoznatijem Srbinu, Nikoli Tesli (svirali su hit sings Idon’tknowwhattodowithmyself i kada su svirali na bis najveći klupski hit u poslednjih desetak godina – Sevennationarmy.
To je u skladu sa „dominantnim stanjem duha“ u Srbiji, ta čudna mešavina nacionalnog ponosa (čiji je veći) i najnovijih tendencija. Nešto kao Katići Dobrice Ćosića, nešto kao fleš.
Šta se zbiva u zemlji i svetu, šta ima u novinama i kako provesti vreme?
Svake srede u podne Međuvreme stiže elektronskom poštom. To je sasvim solidan njuzleter i zato se prijavite!
“Osećali smo da nečemu dolazi kraj. Naravno, niko od nas nije znao šta nas čeka, naročito ne da će se sve tako krvavo raspasti, ali da će sve biti drugačije – to se osetilo u vazduhu. I Titova smrt se desila upravo na početku te dekade. Mislim da je među nama postojao iracionalni osećaj ‘sad ili nikad’”
“Hoćemo da napravimo veliki nezavisni teatar, da radimo ono što mi hoćemo, što druge kolege hoće... A o tome kakva je situacija na nezavisnoj sceni najbolje govori to što nam je Ministarstvo za kulturu za ovaj projekat dalo dve hiljade evra bruto, to je hiljadu i osamsto neto”
"Najveća pretnja srpskom jeziku nisu nekakve mračne strane sile poput latinice, anglicizama ili interneta, nego tvrdokorna domaća nepismenost i nekultura", rekao je pre koju godinu Ranko Bugarski u razgovoru za „Vreme“
„Ljudi su toliko puni straha da pravo na svoje mišljenje odbijaju u startu. Oni hoće da svoju krivicu podele sa drugima, da ne preuzimaju odgovornost, u jednoj neodređenosti hoće ljudi da žive“
Slika malobrojnih i umornih ekoloških aktivista jutro posle u Pionirskom parku, je slika svih dosadašnjih protesta protiv autokratske vlasti Aleksandra Vučića i njenih nauma. Nije, međutim, rudarenje ili nerudaranje litijuma srž problema u Srbiji
Šta to Olimpijske igre već 2800 godina pokreću u ljudima? Zašto jedan Lebron Džejms posle svega hoće i olimpijsko odličje? A Novak Đoković, koji je osvojio sve što se osvojiti može, plače kao dete zbog toga što je osvojio zlato na Olimpijadi. Zašto, čoveče?
Arhiva nedeljnika Vreme obuhvata sva naša digitalna izdanja, još od samog početka našeg rada. Svi brojevi se mogu preuzeti u PDF format, kupovinom digitalnog izdanja, ili možete pročitati sve dostupne tekstove iz odabranog izdanja.
Šta se zbiva u zemlji i svetu, šta ima u novinama i kako provesti vreme?
Svake srede u podne Međuvreme stiže elektronskom poštom. To je sasvim solidan njuzleter i zato se prijavite!