Porodice baštine članove koji nisu bili državnici i slični koje pamti istorija, ali koji su, iako obični ljudi, važni za današnji svet. Njihova istorija je ono što čini život i zato je podjednako treba znati i čuvati
Pre nekoliko godina prenoćila sam u konaku manastira Končul nedaleko od Raške. U rano letnje jutro, dok smo pili kafu na terasi, posmatrali smo Ibar koji se presijavao u daljini i tada sam obećala sebi da ću narednog leta ponovo doći i dolinom Ibra se zaputiti do Kosova, u obilazak mesta vezanih za istoriju moje porodice.
Došla je ta naredna godina, pa još jedna i tako redom, a obećanje nisam ispunila. Poslednji put sam u tim krajevima bila kao student, zapravo bili smo nas četvoro, jedna moja imenjakinja i kumovi Dragan i Nena, svi studenti istorije umetnosti. U kumovskom “amiju 6” obišli smo Dečane, Prizren, zatim prenoćili u Kosovskoj Mitrovici i nastavili na sever ka Sopoćanima, Studenici, Manasiji. Tada mi nije palo na pamet da bih u Prizrenu mogla da odem na groblje, tek da proverim da li postoji grob moga dede Dragoljuba Kujundžiča. A još manje sam bila zainteresovana da odem do Orahovca i Velike Hoče, da vidim odakle su mi preci. Ovakva interesovanja valjda rastu s godinama, kada čovek shvati da oko njega ima više prošlosti nego budućnosti.
Lazar KujundzicLazar Kujundžić
U porodici je kružila priča da su Kjundžići stigli do Orahovca iz Makedonije gde je daleki predak Janja držao mehanu; novija istorija beleži da su po zanimanju bili sveštenici, poput popa Damjana koji se rukopoložio u orahovačkoj crkvi 1879. godine, ili učitelji kao moj rano preminuli pradeda Blagoje ili njegov brat od strica Lazar koga krasi oreol nacionalnog junaka, ali ni on nije dugo poživeo.
Lazar je bio jedan od osnivača komitskog pokreta u Srbiji. Nadežda Petrović je zabeležila da je bio visok i lep, tek oženjen kada ga je upoznala u Kičevu i kada se pored njega fotografisala na planini Kožul 1903. godine. Na toj fotografiji sam prvi put videla kako je izgledao, a potom sam naišla i na fotografiju snimljenu povodom njegove inauguracije u komitu, pod punom bojnom opremom, sa šubarom koji nije mogla da sakrije njegove neobične uši, zbog kojih je dobio nadimak Klempa. Neobičan nadimak za jednog nacionalnog heroja, koji se suočio sa smrću u velikoj Hoći u maju 1905. godine. Do danas stradanje komitske čete u kuli porodice Ukaj u Velikoj Hoči nije do kraja rasvetljeno – zašto je albanska porodica pogazila besu i odala Turcima komite koji su zanoćili pod njihovim krovom. Za razliku od Lazara, moj pradeda Blagoje nije bio junak, bio je đak Bogoslovije i potom učitelj, preminuo od tuberkuloze i ostavio udovicu i sina od godinu dana.
Dragoljub Kujundzic u Kembridzu, januar 1919, u prvom redu u sredini.Dragoljub Kujundžić u Kembridžu (dole, u sredini)
E taj njegov sin, moj deda Dragoljub, imao je zanimljiv život i žao mi je što ga nisam upoznala. Već kao mlad naučio je da piše arabicu, tursko pismo za srpski jezik i verovatno bi krenuo stopama svog oca, završio prizrensku Bogosloviju i postao učitelj, da nije došlo do ratova, najpre dva balkanska, a potom i Prvog svetskog, kada se četrnaestogodišnji Dragoljub zaputio preko Albanije, stigao do Francuske i u Parizu završio licej. Potom je na Londonskom univerzitetu završio elektrotehniku i specijalizovao preradu soli. Ovo potonje bilo je presudno za njegovu karijeru. Vreme je za malu digresiju ‒ godine 1924. oženio se lepom Milicom iz cincarske porodice Mitić/Sotirović i odveo je u Prizren da je upozna s porodicom. Sledeći put Milica je boravila u Prizrenu dve decenije kasnije, mnogo tužnijim povodom, ali o tom potom.
Prvo u Beogradu, a potom u niškoj fabrici duvana, Dragoljub je karijeru počeo kao službenik Državnog monopola. Budući da je poznavao preradu soli, možda jedini u Krajevini, s porodicom se preselio na Jadran i najpre na Pagu, a potom u Stonu i konačno u Ulcinju, rukovodio je radom solana. Budući da je solana u Ulcinju počela sa radom 1935. godine, verovatno je bio prvi i jedini predratni direktor. Znam da je njegovo ime zabeleženo u solanama na Pagu i u Stonu, koje i danas rade, dok je ulcinjska solana postala žrtva tranzicije, u kojoj je zaginulo i sećanje na ljude. A upravo tu bi trebalo da ga pamte – sklanjajući radnike tokom savezničkog bombardovanja u decembru 1943. godine, stradao je od zalutalog šrapnela. Engleski đak, u čijoj zaostavštini sam našla mnoštvo knjiga s posvetom njegovih engleskih prijatelja, pisaca i prevodilaca, stradao je ni manje ni više od engleskih aviona.
img171Pasoš Milice Kujundžić s decom
I tu se nadovezujemo na ono prethodno pominjanje Prizrena. Njegova udovica Milica, s troje dece i imovinom koju je usred rata mogla da ponese, kao tužna pratnja Dragoljubovih posmrtnih ostataka, zaputila se u Prizren gde su ga sahranili. Pretpostavljam da su se tamo zadržali da obeleže četrdeset dana, da bi potom dobili pasoš koji im je omogućio putovanje u jednom pravcu – do Kosovske Mitrovice, preko granice u Srbiju i do Beograda. Uz pasoš je išao i tovarni list s precizno nabrojanim prtljagom koji su smeli da ponesu.
Kada sam, u pregledanju zaostavštine mog oca, naišla na te dokumente, prvi put sam zažalila što onomad nisam u Prizrenu otišla na groblje da proverim da li je makar tamo upamćeno Dragoljubovo ime. To ne bi bilo od nekog značaja za dalju sudbinu porodice mog oca Miodraga, koji nikad nije kročio na tle Kosova mada je neke novinske članke potpisivao kao M. Kosovac, ali bi bilo značajno za činjenicu da na kraju svake priče, ma kako ona bila velika, ostaju ljudi. Briga o ljudima, gde god da su, uglavnom je važnija od velikih reči i zastava, grbova i zakletvi. Ne znam da li je to proces koji se podrazumeva, ili uči, ali znam da je veoma važan, ne zbog prošlosti, već zato da bismo imali budućnost.
Šta se zbiva u zemlji i svetu, šta ima u novinama i kako provesti vreme?
Svake srede u podne Međuvreme stiže elektronskom poštom. To je sasvim solidan njuzleter i zato se prijavite!
“Danas je dovoljan jedan klik na Guglu da saznamo o nekom gradu sve; od istorije, klime, umetničkih ponuda... pa sve do jeftinih restorana! Ali pravi čitaoci neće ‘klik’, već emociju koja će da pokrene njihov proces proživljavanja, a ne pukog konzumiranja”
Bombardovanje čula postalo je nova fascinacija u konzumiranju umetničkih dela, a izraz “imerzivno” postao je ključna reč u vokabularu Britanaca za opisivanje i vrednovanje svake izložbe. Među brojnim ove letnje sezone, u fokusu su tri
Letnjikovci i vile u Vrnjačkoj Banji kriju mnoge tajne nekadašnjih vlasnika kao i burne istorije ovog mesta u kojem organizovani turizam postoji već 156 godina, a nije prestajao ni za vreme Drugog svetskog rata kada se ovde smestio Štab Druge oklopne divizije Trećeg rajha
Najnoviji roman Aleksandra Novačića Solženjicin: Odisej iz Gulaga objavljen je krajem jula u Beogradu, u izdanju izdavačke kuće Logos. Aleksandar Solženjicin je pre pedeset godina bio proteran iz SSSR-a, a državljanstvo mu je oduzeto. Posle 20 godina, poput antičkog Odiseja, vratio se u svoju opljačkanu Itaku gde su se prosci nadmetali za ruku njegove voljene Penelope, Rusije. U narednim brojevima “Vreme” će preneti najzanimljivije delove romana, uz dozvolu autora i izdavača
Na beogradskom aerodromu „Nikola Tesla" se već nekoliko puta ponavlja isti kvar usred letnje sezone. Nadležni kažu da se radi o globalnom kvaru na softveru, ali analitičari smatraju da je neobično da kvar tako dugo traje i da IT stručnjaci ne mogu da ga otklone
Slika malobrojnih i umornih ekoloških aktivista jutro posle u Pionirskom parku, je slika svih dosadašnjih protesta protiv autokratske vlasti Aleksandra Vučića i njenih nauma. Nije, međutim, rudarenje ili nerudaranje litijuma srž problema u Srbiji
Šta to Olimpijske igre već 2800 godina pokreću u ljudima? Zašto jedan Lebron Džejms posle svega hoće i olimpijsko odličje? A Novak Đoković, koji je osvojio sve što se osvojiti može, plače kao dete zbog toga što je osvojio zlato na Olimpijadi. Zašto, čoveče?
Arhiva nedeljnika Vreme obuhvata sva naša digitalna izdanja, još od samog početka našeg rada. Svi brojevi se mogu preuzeti u PDF format, kupovinom digitalnog izdanja, ili možete pročitati sve dostupne tekstove iz odabranog izdanja.
Šta se zbiva u zemlji i svetu, šta ima u novinama i kako provesti vreme?
Svake srede u podne Međuvreme stiže elektronskom poštom. To je sasvim solidan njuzleter i zato se prijavite!