Kako su devedesetih godina opisivani načelnik Resora državne bezbednosti MUP-a Srbije i njegov najvažniji pomoćnik? Šta je sve karakterisalo paravojne jedinice i zašto su im one najveća zaostavština? Zbog čega je Milošević otpustio Jovicu Stanišića i kakve to veze ima sa CIA? U kom se položaju bivši šef DB-a nalazio pre i posle Petog oktobra? Na koji je način izručen Haškom sudu zajedno sa Frankom Simatovićem Frenkijem i šta je bilo posle
Tekst pred čitaocem otišao je u štampariju prije izricanja presuda na ponovljenom suđenju pred Haškim sudom bivšem načelniku Resora državne bezbjednosti MUP-a Srbije Jovici Stanišiću i njegovom pomoćniku Franku Simatoviću Frenkiju. U ovom trenutku svaka prognoza zato je deplasirana, a i jedino sigurno sa ovom dvojicom jeste da nikad ništa nije sigurno. Naime, najduži proces u istoriji Haškog suda ni ovim možda neće biti okončan ni nakon osamnaest godina – i tužilaštvo i obrana imaju pravo na žalbu.
Kada su Stanišić i Simatović 31. marta 2003. prebačeni iz Centralnog zatvora u Beogradu u pritvorsku jedinicu Haškog tribuna u Ševenigenu, Srbija se nalazila u vanrednom stanju poslije atentata na premijera Zorana Đinđića. Glavni organizator tog zločina bio je Milorad Ulemek Legija, a neposredni izvršilac – Zvezdan Jovanović: prvi je de facto vodio Jedinicu za specijalne operacije Resora DB-a poznatiju kao „Crvene beretke“, drugi mu je bio desna ruka. Sama formacija u potpunosti je bila čedo Stanišića i Jovanovića.
Dok se njima dvojici sudilo u Hagu, mnogo toga se mijenjalo u zemlji do 2012. Mada nedosljedno i kampanjski, napravljen i je pokušaj otklona od nasljeđa ratova devedesetih godina dvadesetog stoljeća u bivšoj Jugoslaviji. Malo što je od toga opstalo. Danas se na vlasti nalaze isti oni koji su, po vlastitom priznanju, slavili Đinđićevu smrt, poznavali i podržavali Slobodana Miloševića i Vojislava Šešelja, Radovana Karadžića i Ratka Mladića, Željka Ražnatovića Arkana i Legiju… Naravno – i Stanišića i Simatovića.
MY NAME IS…
Šira javnost je prvi put čula Stanišićev glas u ljeto 1995. Tada je u svojstvu specijalnog Miloševićevog izaslanika stigao na Pale radi oslobađanja više od četiri stotine pripadnika mirovnih snaga koje je zarobila Vojska Republike Srpske. Mada je od 31. decembra 1991. formalno bio na čelu Službe – a praktično ju je vodio već dvije godine kao zamjenik načelnika – Stanišić nije davao intervjue ili izjave. Na Palama je stao pred kamere i onako visokih zalizaka, kamenog lica i nemirnih, budnih očiju rekao: „Ja sam Jovica Stanišić, šef Državne bezbednosti Srbije.“
Ova rečenica u stilu Džejmsa Bonda učvrstila je njegov status sive eminencije Miloševićevog režima, pogotovo u političkim i novinarskim krugovima. Naime, Stanišić nije bio kabinetski tip. Mogao se sresti na diplomatskim prijemima, u pojedinim kafanama, na nekim drugim mjestima… Oni koji su ga tada upoznali govorili bi da je vrlo inteligentan i energičan, zna šarmirati i uvijeno priprijetiti, može postupiti oštro ili pomirljivo – zavisno od osobe i situacije. Oko sebe je, kažu, uvijek znao stvoriti atmosferu nečeg tajanstvenog i zavjereničkog. Njegove neprovjerljive indiskrecije i isti takvi liberalni stavovi dodatno su utvrđivali Stanišićev mitski status hladnog i sposobnog profesionalca, jednog od rijetkih glasova razuma u užem Miloševićevom okruženju.
Malo tko je tog ljeta 1995. na Palama primijetio muškarca u maskirnoj uniformi, sa pištoljem na jednom i nožem na drugom boku. Bio je to Simatović. Visok, uvijek blizu Stanišića, djelovao je napeto i pomalo umorno, očiju skrivenih iza velikih foto-grej naočala, nalik na čovjeka od akcije koji se pomalo dosađuje… Znatno stariji od ljudi u istoj uniformi, Simatović je bio njihov komandant, šef Druge uprave i pomoćnik načelnika Državne bezbjednosti. Ako su ga, za razliku od Stanišića, slabo znali van dobro obaviještenih beogradskih krugova, to nije važilo za Krajinu i Republiku Srpsku. Na tim prostorima opisivan je kao kombinacija bahatog kauboja i adrenalinskog zavisnika, čija se riječ i zapovijest i te kako sluša. Dovoljno je bilo da na naređenju samo napiše „Frenki“.
Simatović je nosio crvenu beretku zajedno s ostalim ljudima u Stanišićevoj pratnji. Na Pale su stigli naoružani različitim pješadijskim oružjem uključujući sačmare; već spomenuti Zvezdan Jovanović vozio je džip sa načelnikom Državne bezbjednosti. Za ovu priliku koristili su naziv Jedinica za antiteroristička dejstva (JATD), a to im nije bio ni prvi niti posljednji naziv od početka do kraja djelovanja. Zauvijek će ih pamtiti kao „Crvene beretke“ iako ovo ime nikad zvanično nisu imali.
foto: sava radovanovićGODINE RATA I JEDINICE: Krajiška milicija u Kninu;…
PARAVOJNA RAPSODIJA
Jedinica je nastala prije trideset godina, na proljeće 1991. u selu Golubić kraj Knina. Uz nekoliko instruktora Državne bezbjednosti, formirao ju je Simatović sa Kapetanom Draganom Vasiljkovićem. Činili su je uglavnom probrani pripadnici krajiške milicije i nešto dobrovoljaca iz Srbije, a predstavljala je prvu paravojnu formaciju pod vođstvom Državne bezbjednosti. Formalno je bila u sastavu MUP-a Krajine i, u prvo vrijeme, poznata pod nazivom Knindže. Crvene beretke kao znak identiteta stekla je slučajno – nakon završenog prvog turnusa obuke, polaznicima ih je na poklon podijelio Kapetan Dragan, njihov prvi instruktor.
Državna bezbjednost pod Stanišićevim ravnanjem ovdje nije stala. Crvene beretke su uskoro slijedile druge paravojne formacije poput Arkanove Srpske dobrovoljačke garde ili Škorpiona Slobodana Medića Boce. Ma koliko bili različiti odnosi unutar njih, sve su imale iste ključne karakteristike.
Prva je bila uzajamna kompatibilnost poput lego kocaka. Pojedinci i dijelovi ovih jedinica mogli su da se spajaju i rastavljaju po potrebi. To je posebno došlo do izražaja u Cazinskoj krajini 1994/95. Tada su Crvene beretke, dio Arkanove Garde i Škorpioni zajednički učestvovali u operaciji „Pauk“ kao jedinstvena formacija. Zadatak im je bio da omoguće Fikretu Abdiću restauraciju njegove Autonomne oblasti Zapadna Bosna nakon sloma u borbama sa Petim korpusom Armije BiH iz Bihaća.
Sljedeća karakteristika paravojnih formacija jeste odrecivost. Sve one su tobože bile u sastavu krajiške ili vojske i policije Republike Srpske tako da je ustanovljavanje tko i kako stoji iza njih nerijetko nalikovalo istraživanju toka pranja prljavog novca.
Razlog ovog prikrivanja tragova prvenstveno je bio u omogućavanje Miloševiću da tvrdi kako „Srbija nije u ratu“; mnogi optuženici pred Haškim sudom upravo su ovo godinama ponavljali u svojim obranama.
Konačno, paravojne formacije Državne bezbjednosti spajao je i zajednički cilj. Prvi je bio radikalizacija prilika u pojedinim dijelovima Krajine i Bosne i Hercegovine; lokalno stanovništvo je pripadnike ovih jedinica zvalo „ljudi sa strane“, svjesno da upravo oni stoje iza čitavog niza sukoba i progona stanovništva nesrpske nacionalnosti.
foto: predrag mitić / za uvećanu sliku desni klik pa »open image...«…Kapetan Dragan Vasiljković i Ž. R. Arkan na Studiju B;…
Drugi cilj im je bio kontrola krajiških i vlasti Republike Srpske. Koliko su u tome bili uspješni, svjedoči činjenica da je Stanišićev i Simatovićev odlazak na Pale doveo do trenutnog oslobađanja zarobljenih mirovnjaka, bez obzira na sve prethodne prijetnje i zaklinjanja Karadžića i Mladića. „Jovici to nismo mogli odbiti“, prokomentirao je jedan od svjedoka ove misije iz Republike Srpske. Sličnih primjera u Krajini ima još mnogo više: pokušaj smjene Gorana Hadžića u istočnoj Slavoniji osujetio je Arkan poslavši svoju Gardu da „obezbjeđuje“ Skupštinu; prvi predsjednik Krajine Milan Babić se morao povući sa funkcije nakon „razgovora“ sa pripadnicima Jedinice 1992. i od tada se njih, Stanišića i Simatovića, istinski bojao sve do tragične smrti.
Na kraju, ali nipošto na posljednjem mjestu, jeste djelovanje paravojnih formacija na „ekonomskom“ planu. Od njih je zavisilo tko može astronomski zarađivati na švercu hrane i oružja sa Petim korpusom u Bihaću, trgovati naftom i cigaretama u Krajini i Republici Srpskoj, ali i učestvovati u povlaštenim poslovima sa deficitarnom robom u, kako se to tada zvalo, svim srpskim zemljama. Jasno je i da su u svemu ovome nastojali da se „ugrađuju“ koliko god mogu, zavisno od funkcije i prilike. A da one nipošto nisu propuštane, najbolji primjer pruža Arkanova poslovna imperija i stil života.
Jovica Stanišić nije izmislio paravojne jedince tajni službi, niti je Franko Simatović Frenki bio jedini viskopozicionirani bezbjednjak na njihovom čelu. Ovakve formacije provlače se kroz veći dio dvadesetog stoljeća, a postoje i danas na mnogim kriznim žarištima. Međutim, izvjesno je nešto drugo – one nigdje i nikad ništa dobro nisu donijele. Poslije povlačenja Crvenih beretki, SDG-a, Škorpiona i sličnih na tlo Srbije, stanje u njoj je odavno nalikovalo na ono u Krajini i Republici Srpskoj.
foto: ap photo…J. Stanišić i R. Karadžić na Palama 1995.
KOMPANIJA IZ LENGLIJA BALKANSKI ŠPIJUN
Stanišić se našao na čelu Državne bezbjednosti u krajnje dramatičnim vremenima. Zemlja je bila pod sankcijama međunarodne zajednice pa mu je u djelokrug poslova spadalo i njihovo probijanje na sve moguće načine. Ovo je, dalje, dovelo do ogromne kriminalizacije društva, tako da je morao i održavati ravnotežu između rivalskih klanova i njihovih partnera iz različitih struktura vlasti – najprije samo iz Socijalističke partije Srbije, a potom i Jugoslavenske levice i Srpske radikalne stranke. Bila je tu i opozicija koju je raznim spletkama i infiltracijom uspijevao držati dalje od vlasti. Starao se zatim o ratnom okruženju, prilikama u Krajini, Republici Srpskoj, Kosovu… A na sve ovo dolazio je strani faktor i u to doba pax americane, kada Kini i Rusiji nije bilo ni na kraj pameti da idu uz dlaku Vašingtonu i saveznicima…
Kao i u svim autoritarnim državama izopćenim iz međunarodne zajednice, šef službe bezbjednosti bio je i u Srbiji druga ličnost po moći. O njegovim sklonostima, simpatijama, antipatijama, vjernosti, računicama i ambicijama svi su vodili računa, u svakoj gesti tražili skriveno značenje. A kad još prođu godine, frizirane biografija ovakvih ljudi postaju plodno tlo za čitav niz mitova, teorija zavjera, revizije istorije… Fotografija Jovice Stanišića i dalje je na počasnom mjestu u sjedištu BIA, a on je za mnoge njene pripadnike i dalje živa legenda, uzor, briljantni načelnik… Koliko to, poslije svega, pije vodu?
Da nije podržavao i sprovodio Miloševićevu ratnu politiku, Stanišić nikada ne bi došao na čelo Državne bezbjednosti. Dokle je ona dovela zemlju – zna se. Isto tako, Stanišić u prvoj polovini devedesetih nije zablistao ni u procjeni međunarodnih prilika; ako i nije u potpunosti dijelio stavove svog šefa, sigurno je uticao na njihovo kreiranje. U suprotnom, opet ne bi opstao. On je, sve u svemu, bio čovjek svog vremena – vlastohlepan, ciničan, zajedno sa Miloševićem formiran u jednom sistemu, a onda suočen sa svijetom poslije pada Berlinskog zida. Lična karizma, fleksibilnost, taktička umješnost i dovitljivost ništa bitno ovdje nisu mijenjale.
Po prirodi posla, Stanišić je morao dolaziti u redovne kontakte sa predstavnicima stranih službi. Tada i sada, najvažnija je bila CIA. U tim vezama sa malo povjerenja na obje strane, Stanišić je, da bi išta dobio, morao bar malo više da ponudi; ako ni zbog čega drugog, onda zbog profesionalne svijesti o moći „Kompanije“ iz Lenglija, jedine preostale super sile.
Ta suradnja je procvala neposredno prije Dejtonskog sporazuma i neposredno poslije njega. U krajnjoj liniji, Amerikanci su mu i javno zahvalili na pomoći u rješavanju talačke krize sa pripadnicima mirovnih snaga u Republici Srpskoj i oslobađanju oborenih francuskih pilota. Ali – da li je tu postojalo i nešto više? Pogotovo nakon Dejstonskog sporazuma kada je Amerika čvrsto stala na tlo bivše Jugoslavije? Naime, Haški sud je već bio formiran i od Miloševića se očekivala apsolutna kooperativnost u svemu što od njega traže, s tim da ni tada neće biti čvrstih garancija.
POL OSTER
Gotovo je sigurno da je Stanišiću puklo pred očima nedugo nakon Dejtonskog sporazuma da dalje nije moguće nastaviti na dotadašnji način. Ako su američke diplomate vrlo brutalno iznosila svoja upozorenja novinarima iz Srbije, treba se zapitati što li je on tek čuo i na kakav način prilikom sastanka sa tadašnjim direktorom CIA kada je 1996. boravio u službenoj posjeti Lengliju. Za razliku od Miloševića, očito mu je djelovalo da ima mogućnost izbora. Kako je kriza na Kosovu postajala sve veća, tako se i širila pukotina između njih dvojice. Eskalirala je u oktobru 1998.
Milošević više nije vjerovao Stanišiću i jednostavno ga je otpustio. Sada već bivši načelnik Državne bezbjednosti to nije prihvatio ćutke. U sve beogradske redakcije, pa i u „Vreme“, došao je mladi pripadnik Državne bezbjednosti i potražio glavnog urednika da mu preda poruku od Načelnika. Dragoljub Žarković ga je upitao da li je od starog ili novog. Momak je rekao „starog“ i dao Žaretu kovertu sa Stanišićevim saopćenjem. U njemu je najvažnije bilo sljedeće:
„Služba je pod mojim rukovodstvom delovala u skladu sa ustavnim i zakonskim ovlašćenjima, a pod stalnom pravnom kontrolom Vrhovnog suda Srbije. Služba je svoj rad i odgovornost, koja iz toga proizilazi, vezivala prevashodno za instituciju predsednika Srbije.“
U suštini, Stanišić je rekao da od svega onoga što će uslijediti pere ruke – Milošević je do sada radio u skladu sa zakonom, izgleda da tako neće biti u budućnosti, a on u tome neće da učestvuje. Ova poruka je više bila upućena međunarodnoj nego domaćoj javnosti i protumačena je kao namigivanje s naklonošću prema Vašingtonu.
Poslije odlaska, Stanišiću nije bilo lako. Posebno se našao na meti JUL-a pod poluglasnom optužbom za izdaju. U tom kontekstu su iz Državne bezbjednosti stizale razne bljuvotine o njemu i njegovom privatnom životu u pismima pojedinim novinarima vrlo kritičnim prema Stanišiću dok je imao ogromnu moć, uključujući nas nekolicinu iz „Vremena“. Potpisane sa „Pol Oster“, nikad ih i ni za što nismo iskoristili. Simatović je prošao mnogo bolje: ostao je u Službi iako mu je uticaj znatno opao.
HAG I JEDINICA
Tako je došao i Peti oktobar 2000. Stanišić se tada prosto preporodio: em su ga za razne savjete, kao vlasnika svih tajni Srbije, stalno kontaktirale nove vlasti DOS-a, em se oko njega opet okupljao krug najrazličitijih osoba poput Milorada Vučelića ili Brane Crnčevića, s kojima je bio u bliskim vezama dok je vodio Državnu bezbjednost. Iz ekskluzivnog „Kluba ljubitelja Save i Dunava“ nedaleko od beogradske „Marine“, Stanišić je diskretno vedrio i oblačio u političkim kuloarima, Službi, policiji, podzemlju…
A kako i ne bi? „Crvene beretke“ – njegova ključna i najveća zaostavština – bile su žive, zdrave i moćnije nego ikad prije. U tom periodu apsolutno ih niko nije kontrolirao, ali nije bilo dileme kome je Legija zajedno sa ekipom iz baze u Kuli odan. To, svakako, nisu bili Zoran Đinđić i Vojislav Koštunica, već Stanišić i Simatović. Zbog ovoga je savršeno bilo jasno i zbog čega su ova dvojica uhapšena odmah nakon atentata na prvog demokratski izabranog premijera Srbije 12. marta 2003. Isto tako i zašto je došlo do njihovog ekspresnog izručenja Haškom sudu – Srbija, naprosto, nije imala ni kapaciteta ni snage da se nosi sa njima. Potraživanje iz Tribunala došlo je kao poručeno.
Dobar dio vremena u proteklih osamnaest godina, koliko je trajao proces pred Haškim sudom, Stanišić i Simatović su proveli na privremenoj slobodi u Beogradu. Disciplinirani i diskretni, nisu skretali pažnju na sebe. U Ševeningenu, Stanišić se često žalio na bolest probavnog trakta i depresiju, dok je Simatović ostao vjeran imidžu vojničine.
Prva oslobađajuća presuda 2013. primljena je sa velikim iznenađenjem i mnogi su je pripisivali američkom uticaju na Haški sud. Međutim, Vašington je ostavljao na cjedilu i mnogo veće partnere nego što je to ikada mogao biti Stanišić i, u paketu s njim, Simatović. A ukoliko je Amerikancima zaista bila stalo do oslobađanja jednog šefa Službe – pa makar to bila i Državna bezbjednost Srbije – očito se nisu mnogo pretrgli čim je došlo do ponavljanja suđenja.
Taj proces je veoma dugo trajao i zbog brojnih zatvorenih ročišta bilo ga vrlo teško pratiti. Kakva god da je presuda, mora se poštovati.
I još nešto.
Skupa s drugim paravojnim formacijama i onim što su radile za vrijeme tolikih krvavih godina u bivšoj Jugoslaviji, Jedinica će zauvijek ostati neraskidivo vezana za imena Jovice Stanišića i Franka Simatovića Frenkija.
Govor Franka Simatovića u Kuli 1997.
NA PALAMA 1995: F. Simatović i Zvezdan Jovanović
Zvanična istorija
Nakon završetka ratova u Hrvatskoj i Bosni i Hercegovini, „Crvene beretke“ su legalizirane 1996. godine u Srbiji pod imenom Jedinica za specijalne operacije (JSO). Za glavnu bazu određen joj je bivši vojni kompleks u Kuli gdje je 4. maja 1997. održana proslava godišnjice osnivanja ove jedinice. Pored predsjednika Srbije Slobodana Miloševića, svečanosti su prisustvovali Milorad Vučelić, Mihalj Kertes, te brojni pripadnici Državne i Javne bezbjednosti MUP–a Srbije, Vojske Jugoslavije i njenih službi.
Prigodan govor je održao Franko Simatović. U njemu je sažeo istorijat Jedinice, kasnije na veliku radost Tužilaštva Haškog tribunala. Tada izrečene podatke na suđenju su pokušali da relativiziraju pojedini svjedoci obrane tvrdeći kako je riječ o hvalisanju i lupetanju radi impresioniranja Miloševića. Ovdje postoje dva problema. Prvi je da ukoliko je to točno, Simatović i Jovica Stanišić otvoreno lažu svog šefa, što je u njihovom zanatu potpuno nedopustivo i ruši svaki profesionalizam na koji se toliko vole pozivati. Drugi problem je sam Milošević. Ako se Simatović samo hvalisao, ispalo bi da on nema pojma što radi Jedinica jer ga niko ne izvještava. A da to nije bilo tako, potvrdio je i tadašnji predsjednik Srbije. Rukujući se sa oficirom Jedinice, pukovnikom Radojicom Božovićem, Milošević mu je rekao: „Zdravo, Božoviću. Čitao sam one tvoje izveštaje.“
Simatovićev govor donosimo u cijelosti, onako kako je izgovoren:
„Gospodine predsedniče, zahvaljujemo što ste prihvatili poziv da prisustvujete obeleževanju godišnjice formiranja Jedinice za specijalne operacije Službe državne bezbednosti. Ona je konstituisana 4. maja 1991. u periodu raspada prethodne Jugoslavije i od nastanka je neprestano delovala u funkciji zaštite nacionalne bezbednosti u uslovima direktne egzistencijalne ugroženosti srpskog naroda na njegovom celokupnom etničkom prostoru. Njena borbena dejstva bila su antiteroristička, usmerena na sprečavanje ratnih zločina, masovne odmazde i genocida.
Od prvog postojanja i osnivanja Jedinica je prošla kroz herojsku epopeju, a njen put je bio jedan od najtežih u istoriji naše borbe. Zbog poznatih međunarodnih oklonosti bili smo primorani da radimo potpuno tajno. I pored ratnih uslova u borbi sa hrvatskim i muslimanskim trupama, brojnim prisustvom međunarodnih snaga Ujedinjenih nacija – kasnije IFOR-a, odnosno SFOR-a – i brojnih aparata stranih obaveštajnih službi, jedinica nije otkrivena.
Doprinos Jedinice za specijalne operacije je ogroman. U borbenim dejstvima je poginulo 47, a ranjeno 270 boraca na 50 lokacija. Ponosni smo na stručnu obučenost jedinice, koja je na najvećim svetskim standardima, a jedinica do sada nije doživela poraz. Od njenih uspeha najnovijeg datuma, podsetiću na angažovanje oko oslobađanja 400 talaca UNPROFOR-a u Republici Srpskoj, što je imalo vrlo pozitivan odjek u međunarodnoj zajednici i doprinelo jačanju pozicije naše zemlje. Jedna od najuspešnijih akcija na našoj teritoriji bila je hvatanje terorističke grupe Zbora narodne garde uhvaćene na području Apatina 1993.
Gospodine predsedniče, dozvolite da vas kratko informišemo o istorijatu Jedinice, njenom borbenom putu, sadašnjem stanju i funkciji. Prilikom formiranja, njeno jezgro činili su pripadnici naše službe, Milicije Republike Srpske Krajine i dobrovoljci iz Srbije. Druga obaveštajna uprava ratne službe, koja je takođe stvorena tada, imala je u svojoj organizaciji poseban tim za ofanzivnu i logističku podršku Jedinice za specijalne operacije.
Od 12. oktobra 1991. Jedinica u borbama sa hrvatskim oružanim policijskim snagama u zonama Benkovac, Stari Gospić, Plitvice, Glina, Kostajnica i drugima, dala je važnu podršku oslobađanju svih oblasti Republike Srpske Krajine. U ovim borbama je bilo angažovano oko 5000 boraca, čije su akcije koordinirali komanda Jedinice i obaveštajni tim Druge uprave.
Maja 1991. formirana je avio-helikopterska eskadrila, koja je sa improvizovanih letilišta Medno Polje, Petrovac, Velika Popina, Srb i Udbina prenela tone specijalnih pošiljki, opreme, ljudstva, tehnike i izvršila brojne složene zadatke u uslovima ratnih operacija.
Septembra 1991. deo Jedinice prelazi u Srbiju gde je izvršeno njeno restruktuiranje, organizovana kvaltetna profesionalna obuka. Ove dve jedinice bile su uključene u operacije u istočnoj Slavoniji, Baranji i zapadnom Sremu.
U tom periodu formirano je i 26 kampova za obuku posebnih delova jedinica milicije Republike Srpske i Republike Srpske Krajine. U Republici Srpskoj Krajini u Golubiću, Dinari, Obrovcu, Gračacu, Plitvicama, Šamaricama, Petrovoj Gori, Ličkom Osiku, Benkovcu, Ležimiru, Iloku, Vukovaru, a u RS u Banjaluci, Doboju, Šamcu, Brčkom, Bijeljini, Trebinju, Višegradu, Ozrenu i Mrkonjić Gradu.
Jedinice srpske (nerazumljivo) ušle su u šest velikih, združenih operacija u istočnoj Slavoniji, koridoru kod Brčkog, u Drinskoj, Sarajevskoj i Maglajskoj operaciji.
U zapadnoj Bosni Jedinica je činila okosnicu armije Fikreta Abdića sa oko 15.000 boraca koji su oslobodili veći deo Cazinske krajine. Takođe 1992. na teritoriji Bosne i Hercegovine pristupili su izgradnji obezbeđenju mreže malih aerodroma kao i forimiranju borbene eskadrile. Sa aerodroma u Bratuncu, Sokocu, Rogatici i drugim, izvršeno je oko hiljadu borbenih, izviđačkih, transportnih i humanitarnih letova. Sredinom proleća prošle godine povukla se iz onih krajeva sa kompletnom opremom i tehnikom, helikopterima i avionima. U celom tom periodu njeno delovanje ostaje neotkriveno i pored sofisticirane opreme NATO, kao i intenzivnog istraživanja više stranih obaveštajnih službi.
Značajne su i humantirane aktivnosti jedinice u sveukupnom periodu (nerazumljivo), između ostalog, promovisan je Fond kapetana Dragana, koji zapošljava 150 ranjenika i sanira preko 2500 dece poginulih boraca, a i posreduje u zapošljavanju oko 6000 socijalno ugroženih lica, najčešće delom (nerazumljivo)…
Posle prestanka rata na prostoru prethodne Jugoslavije, Jedinica za specijalne operacije je demobilizovana i njen broj je, naravno, prilagođen sadašnjim uslovima i obavezama. Novom organizacijom, koja je stupila na snagu u Službi od maja prošle godine, jedinica je smanjena na 593 izvršioca, od kojih je efektivno popunjeno oko 78 odsto sastava. Trenutni rezervni sastav jačine čete sastavljen od bivših boraca koji su osposobljeni da redovno održavaju na visokom nivou borbene gotovosti. U sastavu Jedinice za specijalne operacije su sastavi (nerazumljivo) od bataljona, četa i vodova, kao i helikopterska eskadrila. Pored toga, u sastavu jedinice postoje taktičke službe koje daju logističku, sanitetsku i kontraobaveštajnu podršku.
Centar u kome se nalazimo nosi ime Radoslava Kostića, istaknutog pripadnika ove jedinice. Služba je preuzela ovaj objekat februara 1995. u dosta ruiniranom stanju, a prethodno je od 1991. služio kao prihvatni centar za izbeglice. Imaćete priliku da vidite da smo uspeli da izgradimo savremeni centar sa poligonima za obuku, strelištem, heliodromom, ambulantom, hangarima i drugim. Zbog funkcionalnih potreba planirali smo izgradnju više taktičkih objekata, a neke smo već stavili u pogon.
Gospodine predsedniče, Jedinica za specijalne operacije i (nerazumljivo) sredstva upotrebljavaju se za (nerazumljivo) dejstva za borbu protiv terorizma i drugih vidova ugrožavanja bezbednosti zemlje. Ona predstavlja značajan doprinos otklanjanju svih potencijalnih pretnji nacionalnoj i državnoj bezbednosti, koja je mobilna i profesionalno sposobna da brzo i efikasno deluje u bilo kom delu zemlje i izvan nje. Hvala.“
Šta se zbiva u zemlji i svetu, šta ima u novinama i kako provesti vreme?
Svake srede u podne Međuvreme stiže elektronskom poštom. To je sasvim solidan njuzleter i zato se prijavite!
Politika Aleksandra Vučića i on sam našli su se u žestokoj manjini uprkos danonoćnim propagandnim aktivnostima. Sam je sebe uvukao u riotintovsku klopku, zavadio se sa rođenim biračkim telom, pa čak ni neki njegovi stranački dužnosnici nikako nisu srećni zbog rudnika litijuma. Govore to novinarima off the record. Čak je uspeo da praktično okrene protiv sebe i šumskog čoveka Emira Kusturicu, a za to se baš valjalo potruditi
Najveći protest protiv kopanja litijuma, prema oceni Arhiva javnih skupova, održan je u Kniću, gde se okupilo oko 300 građana, što bi bilo kao 191000 u Beogradu. Ipak, najveće iznenađenje bio je skup u Rači, mestu u kome su na decembarskim izborima učestvovale samo dve liste – Srpske napredne stranke i Socijalističke partije Srbije – i u kome opozicije nema ni u tragovima. Tamo se protiv litijuma okupilo oko 400 ljudi
U ponedeljak se obeležavao Svetski dan mladih. U tom trenutku, Ivan Bijelić, Nikola Ristić i Jevđenije Dimitrijević su u zatvoru “Padinska skela”; nekoliko dana ranije, premijer Vučević je napao studentkinju Milu Pajić, koja je govorila na protestu u Novom Sadu, iznevši niz uvreda na njen račun
Izveštaj o radu Inspektorata za rad za 2023. godinu pokazao je da su inspektori rada prilikom izvršenih inspekcijskih nadzora zaticali na radu “na crno” strane državljane. U kakvim uslovima rade i koliko često inspekcija rada proverava status stranih radnika
Da li uobičajeni izazovi roditeljstva mogu da se sažmu u onih pet minuta u kolima kada, posle posla, skupljate snagu pre nego zakoračite ka vrtiću da pokupite svoje dete? Ili u onom brzom ispijanju kafe, kada se pravi plan kako sve da se stigne, a da se dovoljno posvetite deci? Ili u neprestanom strahu da li ih dobro odgajate? A tu je još jedan krupan izazov – čitav paket koji donosi novo doba, oličen u digitalnim uređajima i eri ekrana, društvenim mrežama i igricama
Slika malobrojnih i umornih ekoloških aktivista jutro posle u Pionirskom parku, je slika svih dosadašnjih protesta protiv autokratske vlasti Aleksandra Vučića i njenih nauma. Nije, međutim, rudarenje ili nerudaranje litijuma srž problema u Srbiji
Šta to Olimpijske igre već 2800 godina pokreću u ljudima? Zašto jedan Lebron Džejms posle svega hoće i olimpijsko odličje? A Novak Đoković, koji je osvojio sve što se osvojiti može, plače kao dete zbog toga što je osvojio zlato na Olimpijadi. Zašto, čoveče?
Arhiva nedeljnika Vreme obuhvata sva naša digitalna izdanja, još od samog početka našeg rada. Svi brojevi se mogu preuzeti u PDF format, kupovinom digitalnog izdanja, ili možete pročitati sve dostupne tekstove iz odabranog izdanja.
Šta se zbiva u zemlji i svetu, šta ima u novinama i kako provesti vreme?
Svake srede u podne Međuvreme stiže elektronskom poštom. To je sasvim solidan njuzleter i zato se prijavite!