Igrana serija Beli lotos i animirana Princ pred gledateljstvo stižu kao iznenađujuće ideološki britke i polemične priče i postavke, a sa još dva iznimno važna zajednička sadržatelja – motivima nihilizma kao svetonazora i nedvosmislene osude kastinskog ustrojstva sveta i odnosa u njemu
Ovih se dana nižu promašaji (naravno, i finansijski i kreativni) potencijalno ogromnih bioskopskih hitova, ogoljavajući istinu o mršavoj i neubedljivoj repertoarskoj sezoni po pitanju kino-distribucije i na najviđenijim i najrelevantnijim tržištima, ali zato serijska ponuda i dalje buja, tu i tamo izrodivši i poneki potpuni podvig. Iz ponude HBO-a, nakon odličnih naslova Mer iz Istauna i Hacks, sada nam je stiglo još par premijernih serija, očekivano suštinski raznorodnih, a zanimljivih za gledanje i analizu. Dva najnovija ostvarenja na planu komedije dolaze u začudnoj ali i veoma ubedljivoj rimi – igrana serija Beli lotos i animirana Princ pred gledateljstvo stižu kao iznenađujuće ideološki britke i polemične priče i postavke, a sa još dva iznimno važna zajednička sadržatelja – motivima nihilizma kao svetonazora i nedvosmislene osude kastinskog ustrojstva sveta i odnosa u njemu. A sve to pod krovom uspelih komedija i nadasve duhovitih, i zabavnih, i smešnih dela.
Beli lotos (The White Lotus) je očekivani trijumf – reč je o najnovijem ostvarenju scenariste i reditelja (ranije, a sada tek povremeno i glumca) Majka Vajta, iz čijeg pera su izašli filmovi Orange County, School of Rock, Nacho Libre, Year of the Dog, Beatriz at Dinner, kao i izvrsna serija Enlightened. Poslednje pomenuto, serija Prosvetljena sa uvek maestralnom Lorom Dern u naslovnoj roli, ovde je svakako najrečitija i najilustrativnija referenca, u stilskom, idejnom i izražajnom smislu, ako se na umu ima što preciznije pozicioniranje Belog lotosa u tom metaforičkom koordinatnom sistemu aktuelne serijske ponude, ali i dosadašnjeg opusa samog Majka Vajta. Naime, obe ove serije povezuje ne samo taj jasno i brzo vidljiv beleg efektno u delo sprovedene satire na temu ludosti i nedorečenosti savremenog života u sferama poznog neoliberealnog kapitalizma, već i evidentno posezanje za izvorno britanskom stilskom formulom oličenom u kratkoj sintagmi ‘terrible people’ (grozni ljudi), sveprisutnom u ostrvskoj industriji serijske zabave već decenijama i decenijama, a na skorijem uzorku možda najbrže prepoznatljivoj kroz slučaj tamošnje, dakle, izvorne varijante legendarne serije Office. Konkretno govoreći, Majk Vajt pomenutu stilsku začkoljicu smešta u mikrokosmos prestižnog i rajolikog all–inclusive letnjeg odmarališta na Havajima, gde ćemo kroz priču o desetak, naravno, čisto fatumski spojenih pojedinaca, imati priliku da pratimo tu povremeno čak i istinski urnebesnu priču o sveopštem sunovratu, a sve to pod okriljem povesti o upravo tim užasnim ljudima, ovde manje ili više narcizmom sputanima i određenima, a koji će tokom tog vremenski i prostorno oročenog obećanja o nagoveštaju raja na Zemlji morati da razreše nešto i od svoje nagomilane emocionalne, identitetske, pa i klasne muke.
Vajtov izraz je i ovoga puta precizan, pregledan i komunikativan i, baš kao i u Prosvetljenoj, priči o nesnađenosti kojoj suštinski nema pomoći čak ni u sferama ionako eluzivnog i prevrtljivog sveta new age zamlaćivanja, u najvećoj meri utemeljen u inteligentnoj i razigranoj upotrebi filmski i narativno i dalje veoma potentnog nihilizma, gde, ako ćemo pošteno, sve, pa uključujući i brojne isforisirane i izmaštane probleme sa očiglednim izvorištem u ogoljenoj autosabotaži, malo znači, jer sve je ništa i, kao ništavno, osuđeno je na neumitan i bolan kraj, pa bio on maskiran i nekakvim prividom mogućeg novog početka. Okupljeni pod krovom ove Vajtove priče u njen epicentar stižu iz različitih društvenih podgrupa i frakcija – očekivano solipsistične i površne mladeži, te slojeva snađenih i ekonomski sasvim relaksiranih belaca, kao i naslednika imetka, onih koji i dalje osećaju povremene damare potrebe za smislenijim i produktivnijim življenjem, dok su na drugoj strani ne nužno mnogo prijatniji i sređeniji predstavnici proletarijata iz domena smeštajne industrije. Kod Majka Vajta, u ovom Belom lotusu, klasne i kastinske linije razgraničenja su sasvim jasno definisane i vidljivo opcrtane (sa tek seksom kao varljivom tačkom dodira i međusobnog trenja, a to je opšte mesto i u stvarnosnim dimenzijama života i na drugim meridijanima, zar ne?), te relativizicaje i apologije nema ni prema tim nižim i, dakle, često uniženim i sputanim slojevima društva, jer je narečeni nihilizam pustio neprolazno čvrsto i duboko korenje svugde, i već apostrofirani „užasni ljudi“ već dugo obitavaju, naravno, kako mogu, umeju i znaju na svim adresama. Vajtov prikaz surovo očite kastinske podele je zauman i kristalno jasan, te seriju obeležava i izvesna nelagoda kojoj se gledalac dragovoljno i bespogovorno predaje i izlaže jer pred sobom ima jedak i zabavan osvrt na ono što će kanda do kraja sveta ostati konstanta i nepromenljiva utega oko „vrata“ prisnije i empatičnije komunikacije među ekonomski gledano oprečnima.
Podsetimo se na šta nas, između ostalog, podseća Bronislav Geremek u svojoj značajnoj i odličnoj studiji Istorija siromaštva (prevela sa poljskog Ljubica Rosić, pre šest godina objavio loznički Karpos): „Robert Hunter je definisao siromaštvo kao izvestan specifičan kompleks ili sindrom koji se sastojao od: materijalne nemaštine, fizičke slabosti, i najzad, načina života, povezanog sa socijalno-psihološkom marginalnošću (problem skitnica i imigranata) … Bez obzira na statističke determinante, siromašnima je smatrao sve koji pate od ‘nedostatka plate, hrane, odeće, stana i prevelikog rada’.“ U Belom lotosu nema do te mere siromašnih i obespravljenih, ali ima onih koji iz tih ekonomskih „nizina“ nastoje da se uz pomoć mitskog i metaforičnog društvenog darvinizma izdignu do snevanih visova viđenih za skućenije, snađenije i bezbrižnije, a gde, pak, caruje bezidejnost, mentalna jalovost, samoljublje kome nema leka, alavost, opsednutost sitnospostveničkim impulsima, distanciranost i od bližnjih i od svoje istinske suštine…. U ovoj seriji sve to nam stiže u vidu razigrane i dinamične „vrteške“, svojevrsnog klinča svih protiv svih, pri čemu Beli lotos tokom svih ovih šest jednosatnih epizoda zadržava vešto profilisan, iznijansiran i ujednačen komični okvir, što na koncu svega dovodi do gorke priče poznato poraznih zaključaka koja, pak, gledaocima pruža izobilje i zabave i povoda za iskren smeh nad onim čemu se još samo možemo da smejemo. A kao što to uvek biva ne samo kod Vajta, nego i u brojnim, manje, jednako ili više uspelim žanrovski i stilski bliskim ostvarenjima iz tog domena HBO serija koji proističe iz recentnije baštine tamošnjeg nezavisnog filma, i ovde imamo niz izvrsnih glumačkih kreacija, u ansamblu koji čine Koni Briton, Stiv Zen, Marej Bartlet, Džejk Lejsi, Alksandra Dadario, Sidni Svini…, pri čemu tu prednjače možda i dve najosobenije američke komičarke svojih i obližnih generacija – Dženifer Kulidž i Moli Šenon. Ovome dodajmo i počeste ispade otvorene genijalnosti na planu detalja (poput onog trenutka u kome rečita majka svojoj mladoj, lenjoj i hladnoj ćerci, na papiru gorljivoj levičarki, postavi pitanje – kako je moguće da je neko toliko zabrinut za dobrobit ugnjetavanih i nesrećnih, pa i za čitavo čovečanstvo, tako neprikiriveno okrutan i nezainteresovan za svoje bližnje).
Princ
Jasnim kastinskim međama, između ostalog, bavi se i vrlo dobra animirana serija (dvanaest epizoda od po dvadesetak minuta) Princ, čiji glavni junak je maleni engleski Princ Džordž; i ova serija iz ponude HBO Max-a prilično neprikriveno polemiše sa postojećim i nepovratno ukorenjenim ustrojstvom sveta, ali autori ove ekstravagance (sa Gerijem Džanetijem na čelu, čiji je najprestižniji i najsveobuihvatniji dosadašnji rad briljantna ostvrska komedija Vicious) idu možda i par koraka dalje, pa je meta njihove sprdnje engleska kraljevska porodica, ovde, uz grub karikaturalan crtež, detaljistički i pod stvarnim imenima prikazana i isprozivana, naravno, na konto jalovosti, izlišnosti, neporecive parazitske nepotrebnosti i samosvrsishodnosti. The Prince je izrazito zabavan i poletan rad, sa zbilja dugim nizom sitnih bravura na planu teksta, dijaloga i monologa u koji veoma često upadaju „junaci“ ove priče o onom slučaju kada pogubni narcizam i bukvalno biva kruna na glavi malobrojnijih miljenika sudbine.
Engleska kraljevska porodica ovde je prikazana bez rukavica, uz efektan ali i veoma oštar humor, uz par zanimljivih varijacija (kraljica Elizabeta tako bitiše i dominira porodicom, dvorcem, pa i nacijom nošena turetovskim rafalima psovki i drugih opcesnosti kao jedinim vidom izražavanja i komunkacije, princeza Šarlota je već u tim nežnim godinama data kao saradnica brojnih inostranih obaveštajnjih službi, dok su prinčevi Heri i Endrju zadržani na poziciji potpune nesposobnosti za smisleniji život u stvarnoj dimenziji). Ovde negde se, čini se, i dovoljno brzo i dovoljno jasno, nazire i glavni problem ove Džanetijeve postavke – naime, čvrsta postavka i jednostavna poenta naprosto ne ostavljaju previše prostora za raznovrsniji pristup i možda kasnije stilsko i idejno „razbokoravanje“ ove priče.
Šta se zbiva u zemlji i svetu, šta ima u novinama i kako provesti vreme?
Svake srede u podne Međuvreme stiže elektronskom poštom. To je sasvim solidan njuzleter i zato se prijavite!
“Osećali smo da nečemu dolazi kraj. Naravno, niko od nas nije znao šta nas čeka, naročito ne da će se sve tako krvavo raspasti, ali da će sve biti drugačije – to se osetilo u vazduhu. I Titova smrt se desila upravo na početku te dekade. Mislim da je među nama postojao iracionalni osećaj ‘sad ili nikad’”
“Hoćemo da napravimo veliki nezavisni teatar, da radimo ono što mi hoćemo, što druge kolege hoće... A o tome kakva je situacija na nezavisnoj sceni najbolje govori to što nam je Ministarstvo za kulturu za ovaj projekat dalo dve hiljade evra bruto, to je hiljadu i osamsto neto”
"Najveća pretnja srpskom jeziku nisu nekakve mračne strane sile poput latinice, anglicizama ili interneta, nego tvrdokorna domaća nepismenost i nekultura", rekao je pre koju godinu Ranko Bugarski u razgovoru za „Vreme“
„Ljudi su toliko puni straha da pravo na svoje mišljenje odbijaju u startu. Oni hoće da svoju krivicu podele sa drugima, da ne preuzimaju odgovornost, u jednoj neodređenosti hoće ljudi da žive“
Slika malobrojnih i umornih ekoloških aktivista jutro posle u Pionirskom parku, je slika svih dosadašnjih protesta protiv autokratske vlasti Aleksandra Vučića i njenih nauma. Nije, međutim, rudarenje ili nerudaranje litijuma srž problema u Srbiji
Šta to Olimpijske igre već 2800 godina pokreću u ljudima? Zašto jedan Lebron Džejms posle svega hoće i olimpijsko odličje? A Novak Đoković, koji je osvojio sve što se osvojiti može, plače kao dete zbog toga što je osvojio zlato na Olimpijadi. Zašto, čoveče?
Arhiva nedeljnika Vreme obuhvata sva naša digitalna izdanja, još od samog početka našeg rada. Svi brojevi se mogu preuzeti u PDF format, kupovinom digitalnog izdanja, ili možete pročitati sve dostupne tekstove iz odabranog izdanja.
Šta se zbiva u zemlji i svetu, šta ima u novinama i kako provesti vreme?
Svake srede u podne Međuvreme stiže elektronskom poštom. To je sasvim solidan njuzleter i zato se prijavite!