Sve je opasnije biti "ugledni beogradski biznismen". Doduše, uvek je bilo opasno, kao što je to pokojni Sredoje Šljukić Šljuka isuviše dobro znao. U tom se smislu – nažalost i uprkos očekivanjima – ništa naročito nije promenilo od 5. oktobra: ubistva počinjena istom rukom nižu se i dalje
Sredoje Šljukić Šljuka
Nešto pre ponoći, u petak 27. septembra, na autoputu u visini Centra „Sava“, nepoznata lica izrešetala su iz automatske puške crni audi A-8 registarskog broja BG 77 – 72. Nije sasvim jasno da li se napad desio u vožnji ili pošto je vozilo bilo zaustavljeno; ima različitih interpretacija tih detalja. U izrešetanom vozilu poginuli su Sredoje Šljuka Šljukić i njegov rođak Zoran Šljukić; saputnik Velibor Ćirović, koji je sedeo na zadnjem sedištu, lakše je povređen. Počinioci su se udaljili u smeru Beograda u – navodno – vozilu audi A-4 sive boje i bez registarskih tablica.
Sve to deluje tako poznato da će već i prosečni čitalac novina slegnuti ramenima i nastaviti dalje s čitanjem. Crni audi A-8 s četvorocifrenim tablicama; sivi audi A-4 bez registarskih tablica; automatska puška; „poznati beogradski biznismen“; čitulje u „Politici“; dobro jutro, Beograde.
Naša policija – „najbolja u Evropi“ – rastrčala se okolo u velikom broju, postavila kontrolne punktove, razglasila opis vozila, privela na informativni razgovor uobičajene sumnjivce i uopšte se držala pravila službe i zanata. Statistike radi, ovo je treće ubistvo u automobilu u pokretu posle 5. oktobra 2000. (videti okvir); veštine se usavršavaju. Sivi audi A-4 biće pronađen i ustanoviće se da je ukraden negde; puška će završiti duboko u Savi ili Dunavu; alibiji su bili sređeni ranije i dovoljno „uglednih beogradskih biznismena“ ili pripadnika izvesne paravojne formacije (aktivnih i rezervnih) zakleće se na zapisnik da su ta neka dvojica sumnjivih pili s njima cele noći u nekom kafiću. To smo već videli na suđenju u slučaju Ibarska magistrala. Tu i dalje vredi logika iz filma Vidimoseučitulji, čiji je jedan od junala pokojni Šljuka bio: „mala bara, mnogo krokodila, brate“. Kad smo već kod metafora: šef izraelske službe bezbednosti, govoreći o terorizmu, kaže: „Ako isušite baru – nestaće i komaraca“.
LEGITIMIZACIJA: Bara u kojoj plivaju naši krokodili nalivala se bezakonjem, saradnjom policije i Državne bezbednosti s kriminalcima, ratovima, hiperinflacijom, švercom povlašćene robe i političkim interesima evo punih dvanaest godina. „Žestoki momci s vrelog beogradskog asfalta“, kako dandarama, lopurdama, ubicama, sileõijama, ucenjivačima, reketašima, paravojnoj fukari i cinkarošima tepaju izvesni novinari, bili su dovoljno prisebni da se na vreme obezbede i zaštite svoje poslovne interese tako što će se staviti na raspolaganje delovima nove vlasti kad je trebalo, u leto 2000. U tome se ne razlikuju od one jedne podivljale frakcije Resora državne bezbednosti, koja se odmetnula od vlasti i funkcioniše kao nevladina organizacija, ugledajući se na najstariju i najugledniju nevladinu organizaciju na svetu – onu sa sedištem u Palermu. I jedni i drugi oslanjaju se na strah, rade na strah i dobro zarađuju od straha; strah je najprofitabilnija industrija u Srbiji. Pošto je reč o liberalnojekonomiji, princip konkurencije je svetinja; pošto je još uvek reč o prvobitnojakumulacijikapitala, naši gangsteri tek treba da sednu i dogovore se oko monopola: ko šta kontroliše i kako da ne staju u tanjir jedni drugima, iz čega posle nastaju razna krvoprolića i uznemiravanje javnosti, a nije dobro ni za posao.
Srbijanskom podzemlju su, dakle, potrebni jedan Džon Majnard Kejnz, jedan Džon Kenet Galbrajt, jedan, recimo, Milton Fridman, da im objasne prednosti kontrolisanog tržišta nad liberalno-haotičnim. Rani kapitalizam imao je slične probleme, pa se od njega valja i učiti. Naime, treba se prvo suočiti s tužnom, ali tvrdoglavom činjenicom da se naš organizovani kriminal nalazi u tranziciji od ilegalnosti prema legitimizaciji i da će za koju godinu preživeli junaci čuvene publikacije MUP Srbije „Organizovane grupe i pojedinci…“ biti legitimni bizmismeni, u Bosovim i Armanijevim odelima, s pravim roleksima, ktitori raznih crkava dok će žene gledati da uvale u Kolo srpskih sestara, a decu u britanske ili švajcarske koleõe; oni pametniji opredeliće se za neupadljive automobile jer su niklovana terenska vozila i audiji nekako postali nehigijenski; ima – slava Bogu! – brzih i pouzdanih udobnih vozila koja ne štrče baš tako; a i te naročite registarske tablice postale su dobre za izbegavanje… Taj se proces legitimizacije krvavog novca javlja kao neizbežan – ekonomske zakonitosti. Još samo malo da izdrže i da budu pametni; da malo smanje pohlepu, a povećaju broj političkih prijatelja; da ne staju u tanjir bližnjemu svojemu, a da diskretno plaćaju načelnika svojega, narodnog poslanika svojega, ministra svojega, jer – svaka je vlast od Boga.
U tom nekom opštem smeru krenuo je bio i pokojni Sredoje Šljuka Šljukić, dok ga zlikovačka ruka nije prerano zaustavila u petak uveče. Pojavio se kao mlad, ali efikasan „žestoki momak“ sa Zvezdare i ubrzo stekao izvestan uticaj i respekt na toj teritoriji. Zvezdarska legenda kaže da je Šljuka bio ostvario prisan i obostrano koristan poslovni odnos s izvesnim šefom smene u jednoj stanici milicije; modusoperandi bio je sledeći (po iskazima svedoka i učesnika): čovek negde 1992-1993. otvori uspešan kafić na dobrom mestu u glavnoj ulici. Kad se kafić razradio, izbija incident: usred bela dana ispred kafića stane crveni porše 911, vozač spusti staklo, ispali metak kalibra .357 magnum kroz izlog kafića i odveze se. Dođe milicija i uradi uviđaj, iskopa projektil iz zida i već „prevrne nebo i zemlju“, kako se to danas kaže, ali bez preteranog optimizma. Sutradan kod vlasnika kafića dolazi dotični šef smene u nadležnoj stanici milicije i započinje razgovor: „Ma, znamo ko je, ali je tip zajeban: bio na ratištu, ima dobre veze, ne možemo mu ništa… Nego ti, brate, uradi ovako: poslaće on tebi delegaciju, dvojicu koji će da počnu da se čude da kako je, eto, šteta da tako lep kafić bude urnisan i to… Ponudi ti njima jedno 200–300 marona mesečno za zaštitu – ne više od toga! – i sve će biti u redu… Takav je život, brate, ne znaš ti kako je nama…“ itd. Vlasnik kafića razmisli i shvati poruku; jedno godinu dana plaćao je zaštitu onoj dvojici iz delegacije, kad eto ti ponovo incidenta: stane crveni porše 911, opet metak kroz izlog. Vlasnik kafića, opravdano zabrinut, ode kod šefa smene nadležne stanice milicije i pita – šta bi? Šef smene, veoma zabrinuto kaže ovako: „Vidiš, brate, to se obezobrazilo, ništa mu ne možemo ovako, borac s ratišta, ima dobre veze, lud k’o mesec, pusti ga u p. m., zajeban lik… Nego da ja tebi nešto predložim: da mi, ti i ja, pišemo tvoj kafić na nas dvojicu, kao ortake; ako sam ja suvlasnik, neće on smeti na mene da udari“. E, tu se vlasnik kafića naglo seti da ima rođaka na visokom mestu u MUP Srbije; ode kod rođaka i ispriča gornju priču; šef smene bude smesta premešten u jedan izvesni OUP (odeljenje unutrašnjih poslova) usred ustaničkog Kosova i od tada se za njega nije čulo, a čovek u crvenom poršeu 911 i njegove delegacije nisu se više pojavili u dotičnom kafiću…
Ovo je bila ilustracija načina rada ili modusoperandi, kako se to kaže, studija slučaja na primeru jednog kafića, jedne od mnogih operacija male privrede koje su svojim donacijama doprinele stvaranju jedne nove male komšijske imperije (obavezno gledati „Porodicu Soprano“).
Sredoje Šljuka Šljukić, međutim, nastavio je sa svojim poslovima, vredan i uporan, kakav je bio. Jednom prilikom, kažu, opravdano iznerviran nedostatkom volje za saradnju, opalio je zolju (ručni raketni bacač) u pravcu diskoteke Taš iz Tašmajdanskog parka; na svoju sreću i još veću sreću prisutnih u diskoteci, raketa se odbila od stuba javne rasvete, rikošetirala i eksplodirala negde tamo, bez štete. Kao svaki uspešan čovek, stekao je neprijatelje među zavidljivcima i konkurencijom: jednom prilikom pucali su u njega u jednom fitnes klubu, ali ga je spasao pancirni prsluk; bio je prisutan u više pucnjava po čaršiji, ali se provukao čisto i bez osnova za sumnju. Vodio je računa da uvek bude čist pred vlašću: marta ove godine policija je u jednoj raciji na jednom splavu na Savi zatekla Šljuku u društvu dva naoružana lica, ali on sam nije nosio ništa.
Svoj s mukom stečeni profit Sredoje Šljukić mudro je ulagao u poštene poslove raznih vrsta; dve benzinske pumpe, na primer, i još neke operacije, sledeći tako primer drugih pionira liberalneekonomije u Srba. Da ga nisu sustigli zlikovački kuršumi u petak noću, Šljuka bi se verovatno priključio Klubu najsposobnijih i ušao u HallofFame, panteon privatnog preduzetništva Srbije u tranziciji. Jeste bio sa Zvezdare, a ne iz Surčina; jeste bio u benzinskom poslu, umesto da asfaltira „vreli beogradski asfalt“; ali zar je sramota biti sa Zvezdare i prodavati naftne derivate?
Ubistva posle 5. oktobra 2000.
MilutinŠćepanović (31), Mića Križan i telohranitelj Gradimir Pakalović (36), iz Obrenovca: 15. februara 2001. oko 22.10 ubijeni u mercedesu 600 u pokretu, Kneza Miloša 70. Automatska puška, praćeni.
MiodragGidraStojanović (51), „najjači Srbin“: ubijen 18. februara 2001. usred bela dana, dok je ulazio u audi 4 kod stadiona JNA. Sačekuša, pištolj.
MilanBombonaĐorđević (50), Arkanov kum: ubijen 11. marta 2001. u sačekuši, u autu blizu kuće (još dve žrtve kolateralno). Sačekuša, automatsko oružje.
LukaMirković (39), „biznismen“: ubijen 24. aprila 2001. u kući, Medaković 3, kroz prozor. Prepad, škorpion M-84.
MilanRajković, radnik MUP-a Crne Gore: ubijen na ulici 30. aprila 2001. Sačekuša, pištolj.
ZoranPrikaRistović, pripadnik JSO-a, krajiški Srbin od početka sa JSO-om: zverski mučen i ubijen juna 2001. Prati ga reputacija hladnokrvnog ubice.
BranislavTrojkeTrojanović (48), vlasnik FK „Zvezdara“: ubijen 21. jula 2001. u automobilu ispred kuće kad je kretao na aerodrom. Sačekuša, pištolj s prigušivačem.
VladanSidaVidović (29), poznati kriminalac: ubijen 26. jula 2001. u vikendici, selo Guberevac.
MomirGavraGavrilović, radnik RDB-a s dugom istorijom u JSO-u i krajinama: ubijen 3. avgusta 2001. oko 22.15 u Džona Kenedija, dok je išao kući iz dućana. Sačekuša, 7,65 mm s prigušivačem. Istoga dana bio u kabinetu Predsednika SRJ Koštunice i vodio razgovore s Ljiljanom Nedeljković, šefom kabineta, i savetnicima Radom Bulatovićem i Gradimirom Nalićem o „kriminalu u Vladi Srbije“.
SlavkoMijaPijukMijović (50), bliski Arkanov prijatelj: ubijen 18. oktobra 2001. Nema detalja.
MiroslavSekulaSekulić (39), „biznismen“: ubijen 10. novembra 2001. na Obrenovačkom putu. Auto u pokretu, automatska puška.
VeljkoCerkaCerović (43) i Ranko Rustikal Vasiljević, pripadnici „bosanske ekipe“ u Beogradu: ubijeni 23. decembra 2001. u kafiću Plavi jahač u Beogradu. Automatska puška, prepad.
BoškoBuha, general policije, bivši načelnik SUP-a Beograd i pomoćnik načelnika Javne bezbednosti MUP-a Srbije: ubijen 10. jula 2002. kad je oko 02.40 ulazio u vozilo na Dunavskom keju kod hotela „Jugoslavija“. Sačekuša, automatska puška.
SredojeŠljukaŠljukić (30), zvezdarski gangster: ubijen 27. septembra 2001. oko 23.45 na autoputu u visini Centra „Sava“. Auto u pokretu, sustignut i presretnut. Automatska puška. S njim stradao i rođak Zoran Šljukić.
Šta se zbiva u zemlji i svetu, šta ima u novinama i kako provesti vreme?
Svake srede u podne Međuvreme stiže elektronskom poštom. To je sasvim solidan njuzleter i zato se prijavite!
Politika Aleksandra Vučića i on sam našli su se u žestokoj manjini uprkos danonoćnim propagandnim aktivnostima. Sam je sebe uvukao u riotintovsku klopku, zavadio se sa rođenim biračkim telom, pa čak ni neki njegovi stranački dužnosnici nikako nisu srećni zbog rudnika litijuma. Govore to novinarima off the record. Čak je uspeo da praktično okrene protiv sebe i šumskog čoveka Emira Kusturicu, a za to se baš valjalo potruditi
Najveći protest protiv kopanja litijuma, prema oceni Arhiva javnih skupova, održan je u Kniću, gde se okupilo oko 300 građana, što bi bilo kao 191000 u Beogradu. Ipak, najveće iznenađenje bio je skup u Rači, mestu u kome su na decembarskim izborima učestvovale samo dve liste – Srpske napredne stranke i Socijalističke partije Srbije – i u kome opozicije nema ni u tragovima. Tamo se protiv litijuma okupilo oko 400 ljudi
U ponedeljak se obeležavao Svetski dan mladih. U tom trenutku, Ivan Bijelić, Nikola Ristić i Jevđenije Dimitrijević su u zatvoru “Padinska skela”; nekoliko dana ranije, premijer Vučević je napao studentkinju Milu Pajić, koja je govorila na protestu u Novom Sadu, iznevši niz uvreda na njen račun
Izveštaj o radu Inspektorata za rad za 2023. godinu pokazao je da su inspektori rada prilikom izvršenih inspekcijskih nadzora zaticali na radu “na crno” strane državljane. U kakvim uslovima rade i koliko često inspekcija rada proverava status stranih radnika
Da li uobičajeni izazovi roditeljstva mogu da se sažmu u onih pet minuta u kolima kada, posle posla, skupljate snagu pre nego zakoračite ka vrtiću da pokupite svoje dete? Ili u onom brzom ispijanju kafe, kada se pravi plan kako sve da se stigne, a da se dovoljno posvetite deci? Ili u neprestanom strahu da li ih dobro odgajate? A tu je još jedan krupan izazov – čitav paket koji donosi novo doba, oličen u digitalnim uređajima i eri ekrana, društvenim mrežama i igricama
Slika malobrojnih i umornih ekoloških aktivista jutro posle u Pionirskom parku, je slika svih dosadašnjih protesta protiv autokratske vlasti Aleksandra Vučića i njenih nauma. Nije, međutim, rudarenje ili nerudaranje litijuma srž problema u Srbiji
Šta to Olimpijske igre već 2800 godina pokreću u ljudima? Zašto jedan Lebron Džejms posle svega hoće i olimpijsko odličje? A Novak Đoković, koji je osvojio sve što se osvojiti može, plače kao dete zbog toga što je osvojio zlato na Olimpijadi. Zašto, čoveče?
Arhiva nedeljnika Vreme obuhvata sva naša digitalna izdanja, još od samog početka našeg rada. Svi brojevi se mogu preuzeti u PDF format, kupovinom digitalnog izdanja, ili možete pročitati sve dostupne tekstove iz odabranog izdanja.
Šta se zbiva u zemlji i svetu, šta ima u novinama i kako provesti vreme?
Svake srede u podne Međuvreme stiže elektronskom poštom. To je sasvim solidan njuzleter i zato se prijavite!