Da novinare tajna policija sluša povremeno ili stalno, poznato je. Retko se, međutim, događa da to izađe i u javnost. Pitanje je zašto i kako i baš sad
KO ZLOUPOTREBLJAVA METODE I NAČIN RADA SLUŽBE: Institut za bezbednost na Banjici
Negde u rano leto 2001. godine, u junu mesecu, baš kad se ni u policiji, ni u tužilaštvu, ni kod istražnih sudija više nije mogla izbegavati istraga o četvorostrukom ubistvu na Ibarskoj magistrali, neko se u tadašnjem Resoru državne bezbednosti MUP-a Srbije setio da bi iz nekog razloga bilo korisno oslušnuti da s kim i o čemu razgovara mladi novinar „Danasa“ Vuk Z. Cvijić. To je jedna verzija: kolega Cvijić počeo je da njuška malo previše po toj stvari; dobio je izvesne podatke o tome, pa je postao „interesantan“.
Druga verzija zasniva se na malo banalnijim premisama: po toj verziji, Vuk Cvijić upao je u rutinsku kontrolu telefona „unutrašnjih neprijatelja“ iz Srpskog pokreta obnove, jer je tih dana bio dobio nagradu SPO-a „Dragiša Kašiković“ za svoj novinarski istraživački rad u vezi s Ibarskom magistralom.
Po podacima do kojih je „Vreme“ došlo, ova druga verzija otpada, dok prva ostaje kao skoro sasvim izvesna. Naime, u RDB-u je tada napravljen zahtev za kontrolu telefona (običnog i mobilnog) na ime Vuka Cvijića. Pojavio se i mali problem: kako opravdati takav zahtev? Čovek je ipak novinar; vremena su, doduše, još haotična i postoktobarska, ali ipak… Trebalo je naći neki izgovor za tu „meru“ koja je – kako će se pokazati – prilično klizava, najblaže rečeno. Po crti rutine i inercije nađen je uobičajen izgovor: proglasićemo mladog Cvijića za lice interesantno po nekoj kontraobaveštajnoj liniji – u ovom slučaju američkoj. Kao: sumnjiv nam je zbog „veza“ i to. Glavni inspektor u nadležnom odeljenju RDB-a, međutim, odbio je tada da potpiše taj zahtev, jer za to nije bilo nikakvog osnova: Cvijić se ni sa kakvim Amerikancima i njima bliskima nije družio. Ništa zato: našao se neko drugi da potpiše. Zahtev je došao do ministra Dušana Mihajlovića; nije, međutim, jasno da li ga je on potpisao; ili ga nije potpisao; ili ga je potpisao delimično (samo ime, bez prezimena), što se događalo u to vreme… Tih zahteva je, uostalom, bilo na njegovom stolu mnogo; neki su čekali jako dugo. Bilo kako bilo, komunikacije Vuka Z. Cvijića bile su presretane u jednom izvesnom vremenskom periodu čija dužina ostaje nepoznata. Moguće je i da je zahtev bio upućen za retroaktivnu dozvolu već započete kontrole (što je moguće uz poštovanje određenih rokova), pa da ta dozvola nije dobijena, čime je prisluškivanje obustavljeno; i to se događalo. Tako pribavljeni materijal, međutim, ostao je u arhivama Službe, da bi pre jedno mesec dana našao svoj put do redakcije dnevnog lista „Danas“. Stigao je u obliku kompjuterske diskete sa skenirane tri stranice dokumenata: prepisi dva razgovora i listing kontakata. Sadržaj tih dokumenata je, naravno, savršeno irelevantan s bilo koje tačke gledišta, ali to ovde nije važno; ovde je važna činjenica da je novinar bio prisluškivan pod jevtinim izgovorom, rutinski upotrebljenom u nedostatku boljeg. Od toga što je izgovor bio jevtin Vuku Cvijiću neće biti ništa lakše, jer je uguran u „bezbednosno interesantna“ lica ni kriv ni dužan, čime je otvorena mogućnost da ga se i ubuduće sluša kad nekom padne na pamet da bi trebalo. Dovoljno je pozvati se na to da on „prolazi kroz evidenciju“ kao „sumnjiv po američkoj liniji“.
Da se razumemo odmah: niti je Vuk Z. Cvijić jedini kome se to desilo niti je to, pak, mnogo važno, jer je reč o bezobzirnoj rutinskoj budalaštini udbaških birokrata. Važnije je to što je neko osetio potrebu da baš sada izvadi baš ta tri papirića, skenira ih i dostavi redakciji „Danasa“. Upravo taj segment izazvao je zanimanje u krugovima „obaveštajno-bezbednosne zajednice“: a zašto to i zašto sada? Takvih slučajova ima na desetine i svaki bi poslužio u svrhu. Izabran je, međutim, baš ovaj sa Vukom Cvijićem: jer je čovek izvan svake sumnje; jer je ugledan u svom (sudsko-policijskom) sektoru; jer radi za novine koje se nikako ne mogu dovesti u vezu sa bilo kakvim „bezbednosno interesantnim“ krugovima – ako u to ne računamo liberalno-demokratske, nevladine i slične pojave iz civilnog društva, koje neki inače računaju kao sumnjive. Slučaj, dakle, idealan da se od njega napravi uverljiv i debelo zasluženi skandal koji će se onda uknjižiti na zajednički račun tadašnjeg ministra Dušana Mihajlovića, tadašnjeg načelnika RDB-a Gorana Petrovića i njegovog zamenika Zorana Mijatovića, već poznatog po sklonosti da se bavi takvim rizičnim aktivnostima u vezi s medijima.
Zaključak izvesnih krugova iz „obaveštajno-bezbednosne zajednice“ jeste da je ovaj skandal – legitiman, autentičan i zabrinjavajući kakav jeste – ciljano, namerno izazvan; da su ubijene dve muve jednim udarcem: em smo očepili Dušana i Gorana, em smo pokazali kako nešto radimo i štitimo slobodu medija itd… kad već nismo uradili ništa važnije. Ovaj zaključak poduprt je veoma osnovanom sumnjom da Služba sedi na stotinama takvih sumnjivih – ili izravno ilegalnih – prepisa kojekakvih i svačijih telefonskih razgovora, pa će ih po potrebi i nekom svom dnevnom redu vaditi i plasirati, sve vodeći računa da tako iskompromituje prethodna načelstva, jer ih to jedino i zanima.
E, tu je glavni problem: u zloupotrebi metoda i načina rada Službi i u zloupotrebi čak i legitimnih proizvoda rada Službi. Ima tu i jedna značajna razlika: jedno je kad neko pusti u javnost dokument od epohalnog značaja kakav je bio izveštaj „Ćuran“ (o praćenju Slavka Ćuruvije), a drugo je kad neko pusti u javnost sasvim nevažan sadržaj bezazlenih telefonskih razgovora Vuka Cvijića. U prvom slučaju ukazano je na elemente krivičnog dela jednog odvratnog zločina; u drugom slučaju bezazleni čovek zloupotrebljen je u nečijim sitničavim obračunima, a od toga ni Vuku Cvijiću ni nama ostalima nije nimalo lakše. Jedini lek je da se u Službe uvedu poštenje, pridržavanje zakona „kao pijan plota“ (daj to napismeno, druže) i da se obave neophodni procesi depolitizacije, dekriminalizacije i – dekretenizacije.
Šta se zbiva u zemlji i svetu, šta ima u novinama i kako provesti vreme?
Svake srede u podne Međuvreme stiže elektronskom poštom. To je sasvim solidan njuzleter i zato se prijavite!
Politika Aleksandra Vučića i on sam našli su se u žestokoj manjini uprkos danonoćnim propagandnim aktivnostima. Sam je sebe uvukao u riotintovsku klopku, zavadio se sa rođenim biračkim telom, pa čak ni neki njegovi stranački dužnosnici nikako nisu srećni zbog rudnika litijuma. Govore to novinarima off the record. Čak je uspeo da praktično okrene protiv sebe i šumskog čoveka Emira Kusturicu, a za to se baš valjalo potruditi
Najveći protest protiv kopanja litijuma, prema oceni Arhiva javnih skupova, održan je u Kniću, gde se okupilo oko 300 građana, što bi bilo kao 191000 u Beogradu. Ipak, najveće iznenađenje bio je skup u Rači, mestu u kome su na decembarskim izborima učestvovale samo dve liste – Srpske napredne stranke i Socijalističke partije Srbije – i u kome opozicije nema ni u tragovima. Tamo se protiv litijuma okupilo oko 400 ljudi
U ponedeljak se obeležavao Svetski dan mladih. U tom trenutku, Ivan Bijelić, Nikola Ristić i Jevđenije Dimitrijević su u zatvoru “Padinska skela”; nekoliko dana ranije, premijer Vučević je napao studentkinju Milu Pajić, koja je govorila na protestu u Novom Sadu, iznevši niz uvreda na njen račun
Izveštaj o radu Inspektorata za rad za 2023. godinu pokazao je da su inspektori rada prilikom izvršenih inspekcijskih nadzora zaticali na radu “na crno” strane državljane. U kakvim uslovima rade i koliko često inspekcija rada proverava status stranih radnika
Da li uobičajeni izazovi roditeljstva mogu da se sažmu u onih pet minuta u kolima kada, posle posla, skupljate snagu pre nego zakoračite ka vrtiću da pokupite svoje dete? Ili u onom brzom ispijanju kafe, kada se pravi plan kako sve da se stigne, a da se dovoljno posvetite deci? Ili u neprestanom strahu da li ih dobro odgajate? A tu je još jedan krupan izazov – čitav paket koji donosi novo doba, oličen u digitalnim uređajima i eri ekrana, društvenim mrežama i igricama
Slika malobrojnih i umornih ekoloških aktivista jutro posle u Pionirskom parku, je slika svih dosadašnjih protesta protiv autokratske vlasti Aleksandra Vučića i njenih nauma. Nije, međutim, rudarenje ili nerudaranje litijuma srž problema u Srbiji
Šta to Olimpijske igre već 2800 godina pokreću u ljudima? Zašto jedan Lebron Džejms posle svega hoće i olimpijsko odličje? A Novak Đoković, koji je osvojio sve što se osvojiti može, plače kao dete zbog toga što je osvojio zlato na Olimpijadi. Zašto, čoveče?
Arhiva nedeljnika Vreme obuhvata sva naša digitalna izdanja, još od samog početka našeg rada. Svi brojevi se mogu preuzeti u PDF format, kupovinom digitalnog izdanja, ili možete pročitati sve dostupne tekstove iz odabranog izdanja.
Šta se zbiva u zemlji i svetu, šta ima u novinama i kako provesti vreme?
Svake srede u podne Međuvreme stiže elektronskom poštom. To je sasvim solidan njuzleter i zato se prijavite!