O filmovima dveju autorki koje nisu dobile Oskara, ali raspolažu važnijim umetničkim adutima
Prvi deo naslova ovog teksta preuzet je iz naziva čuvene i prevratničke studije iz pera velike Džudit Batler. A ona u tom svom delu punog naslova Nevolja s rodom – Feminizam i subverzija identiteta (kod nas u prevodu Adriane Zaharijević i izdanju kuće Karpos) podseća da „Simon de Bovoar tvrdi da je ‘subjekat’ u egzistencijalnoj analitici mizoginije uvek muškog roda, stopljen s univerzalnim, diferenciran u odnosu na ženu kao ‘Drugo’, smešteno izvan univerzalizujućih normi koje definišu ličnost, beznadno ‘pojedinačno’, otelovljeno, osuđeno na imanenciju“.
A potvrda te narečene mizoginije, tog stanja stvari koje katkad i one liberalne poput opruge svako malo vraća u zagrljaj okoštalog patrijarhata, ove zime mogla je biti pronađena u jednostavnoj činjenici da među rediteljskim vedetama nominovanim za Oskara, mimo svih političko-korektnih ali i zdravorazumskih očekivanja, ipak nije bila nijedna žena. A bilo je osnove i bilo je zasluženih kandidatkinja za suprotan ishod. Međutim, kako su Oskari razdeljeni, a kako nakon sve te svečarske i taštinaste halabuke ostaju samo filmovi, onakvi kakvi jesu, sad mirne duše možemo da razaberemo šta su nam ovi zimski meseci doneli na polju filma a sa rodnim štambiljem tog „drugog“ i manje „univerzalnog“.
Žal za oskarovskim nominacijama ponajpre se u ovoj postavci odnosi na Gretu Gervig, do pre samo nekoliko godinu ikoničnu pojavu istinski nezavisnih, čak i mikrobudžetskih mumblecore filmova (pojednostavljeno predstavljeno, američkog ekvivalenta daleko uticajnije skandinavske Dogme), a sada rediteljki već drugog odličnog filma u nizu koji je, baš kao i prethodnik, Lady Bird pre dve godine, privukao dosta pažnje kritike, zahtevnijih filmofila i onih koji odlučuju o raspodeli esnafskih odličja. Greta Gervig je, pomalo neočekivano (mada, to nije ništa u poređenju sa najavljenom režijom megamjuzikla sa stepovanjem), odlučivši se da posegne za često ekranizovanim i mnogovoljenim američkim knjiškim klasikom, romanom Male žene. Ovaj roman je „sveta krava“ tamošnje popularne kulture, te mu se u slučaju prvenstveno filmskih adaptacija ima pristupati sa dužnim poštovanjem i uz dosta promišljenosti i takta. Imajući to vidu, ni ne čudi što se Greta Gervig ovde svesno i ciljano držala podalje od agresivnijih dekonstrukcionističkih zahvata; njene Male žene, povrh lako uočljivih novina i intervencija, ipak zadržavaju klasičnu fabularnu naraciju i dovoljno pregledan pristup radnji i likovima. Intervencije su izvrsno postavljene i upregnute imajući film kao celinu kao krajnji cilj i vrhovno dobro – naime, Greta Gervig i ostatak autorske vrhuške ovde su pokazali upadljivu i hvale vrednu odrešitost, pa su se lišili potpuno linerarne naracije, posegnuvši za vremenskim skokovima i dramskim rukavcima, a za šta je bilo nužno da se u radnju filma udenu i događaji iz kasnijih dela koje je glasovita Luiza Mej Alkot napisala sa istim likovima a u drugim vremenskim ravnima. Taj zahvat u početku iziskuje pojačanu pažnju i koncentraciju gledalaca, ali vrlo brzo u priču mogu da se uključe i oni kojima je književna preteča manja ili veća nepoznanica. S druge strane, ta (ipak brižno zauzdana) nelinearnost izrodila je punoću emocije i potpuniji uvid u živote, nesigurnosti, preispitivanja i životne izbore četiri sestre Marč.
Ritam pripovedanja je iznimno precizan i krajnje suptilan, likovi su simpatični, njihove patnje dovoljno uverljive, rekonstrukcija ere, gle čuda, besprekorna, a osim toga, film je odlično odglumljen (naravno, pohvale ponajpre zaslužuje u pogledu Oskara na kraju ipak skrajnuta Saroše Ronan u ulozi prkosne i kreativne Džo), i odlikuju ga izrazito zanimljiva upotreba širokougaonih kadrova u krešendu posebno emotivnih i dirljivih scena. Na drugom tasu, a u skladu s onim iznetim u uvodnom delu ovog objedinjenog prikaza, Male žene u rediteljskom viđenju Grete Gervig donose primetan a opet i inteligentno u samu povest i širi plan priče i ideja ovog filma inkorporiran feministički okvir, s tim da se, u savršenom saglasju sa ipak nedvojbeno tradicionalističkim duhom ove proze Luize Mej Alkot, ovaj film po toj osnovi zadržava u sferama implicitno iskazanog a opet i posve dovoljno jasnog i razgovetnog. Greta Gervig ovde procenjuje da ključni udeo u moći emancipacije leži u kreativnosti, istrajnoj borbi za pravo na vlastite izbore i porodičnoj toplini kao nepogrešivo važnom korektivu kad god dođe do srljanja i neopreza. Na tragu te ocene ostaje i sud da će oni kojima je do takvih ishoda ipak morati da pričekaju na neke nove, radikalnije i borbenije ekranizacije gde će na čistac možda izaći dosta toga ovde i dalje svesno zabašurenog – ambivalentna seksualnost Džo, rečitiji prikaz rasnog pitanja u Americi tih dana, jasniji odnos prema socioekonomskoj poziciji žena, malih i velikih…
za uvećanu sliku desni klik pa »view image« / foto: claudette bariusPtice grabljivice
U začudnu, ali ipak dovoljno skladnu rimu sa Malim ženama stupio je i aktuelni bioskopski hit Ptice grabljivice – zapravo Ptice grabljivice (i fantastična emancipacija Harli Kvin) – Birds of Prey (And the Fantabulous Emancipation of Harley Quinn). Reč je o dinamičnom, živopisno šarenom, maštovitom, zabavnom, duhovitom, postmodernstički postavljenom superherojskom spektaklu, krcatom vrhunski koreografisanim i usnimljenim scenama vratolomne akcije, a sa likom surove i manične Harli Kvin, ovde zatečene u trenu bolnog raskida sa Džokerom, u središtu radnje. U vezi sa tim, mora biti naglašeno da je ovo prvi superherojski spektakl koji se pojavio nakon prevratničkog Džokera Toda Filipsa, a koji se ipak zadržava s ovu stranu poimanja filmova sa strip izvorištima. Lik Harli Kvin je već uveden u filmu Odred samoubica (Suicide Squad), te se u neku ruku ima posmatrati i odmeravati i kao nastavak ili barem spin-of. Mnogo toga je dakle palo na pleća mlade rediteljke Keti Jen, kojoj je ovo tek drugi dugometražni film, a tek prvi ovako zamašnog produkcionog gabarita. U tom smislu, rediteljka se vrlo dobro snašla, dobacivši do maštovitosti, poletnosti i viralne duhovitosti jednog Dedpula (i to je možda najpreciznija stilska referenca u slučaju Ptica grabljivica), što je, nimalo iznenađujuće, zasluga i ovde vidno nadahnute Margo Robi u glavnoj ulozi.
Premda prilično kasno u radnji stiže do te ciljane poente o emancipaciji putem žensko-ženske solidarnosti, i ovaj film se može sagledavati kao novi doprinos daljem i sveobuhvatnijem prodoru feminističkog doživljaja sveta u američki studijski film, i ovo ostvarenje u tom aspektu zadovoljava i pogađa metu. Posve druga je priča što je sada sasvim jasno da je iritantnost woke kulture, a to je svojstveno svim tim intruzivnim i kastrirajućim fenomenološkim konstruktima, dovela do toga da padaju i nevine žrtve – poput u završnici trke za Oskarima zaobiđene Grete Gervig i Ptica grabljivica (koje ipak nisu ostvarile očekivani rezultat u prvom i ključnom vikendu pohoda na bioskopske blagajne Amerike). A reč je o dva zbilja dobra filma.
Šta se zbiva u zemlji i svetu, šta ima u novinama i kako provesti vreme?
Svake srede u podne Međuvreme stiže elektronskom poštom. To je sasvim solidan njuzleter i zato se prijavite!
“Osećali smo da nečemu dolazi kraj. Naravno, niko od nas nije znao šta nas čeka, naročito ne da će se sve tako krvavo raspasti, ali da će sve biti drugačije – to se osetilo u vazduhu. I Titova smrt se desila upravo na početku te dekade. Mislim da je među nama postojao iracionalni osećaj ‘sad ili nikad’”
“Hoćemo da napravimo veliki nezavisni teatar, da radimo ono što mi hoćemo, što druge kolege hoće... A o tome kakva je situacija na nezavisnoj sceni najbolje govori to što nam je Ministarstvo za kulturu za ovaj projekat dalo dve hiljade evra bruto, to je hiljadu i osamsto neto”
"Najveća pretnja srpskom jeziku nisu nekakve mračne strane sile poput latinice, anglicizama ili interneta, nego tvrdokorna domaća nepismenost i nekultura", rekao je pre koju godinu Ranko Bugarski u razgovoru za „Vreme“
„Ljudi su toliko puni straha da pravo na svoje mišljenje odbijaju u startu. Oni hoće da svoju krivicu podele sa drugima, da ne preuzimaju odgovornost, u jednoj neodređenosti hoće ljudi da žive“
Slika malobrojnih i umornih ekoloških aktivista jutro posle u Pionirskom parku, je slika svih dosadašnjih protesta protiv autokratske vlasti Aleksandra Vučića i njenih nauma. Nije, međutim, rudarenje ili nerudaranje litijuma srž problema u Srbiji
Šta to Olimpijske igre već 2800 godina pokreću u ljudima? Zašto jedan Lebron Džejms posle svega hoće i olimpijsko odličje? A Novak Đoković, koji je osvojio sve što se osvojiti može, plače kao dete zbog toga što je osvojio zlato na Olimpijadi. Zašto, čoveče?
Arhiva nedeljnika Vreme obuhvata sva naša digitalna izdanja, još od samog početka našeg rada. Svi brojevi se mogu preuzeti u PDF format, kupovinom digitalnog izdanja, ili možete pročitati sve dostupne tekstove iz odabranog izdanja.
Šta se zbiva u zemlji i svetu, šta ima u novinama i kako provesti vreme?
Svake srede u podne Međuvreme stiže elektronskom poštom. To je sasvim solidan njuzleter i zato se prijavite!