Beogradska trilogija Raše Andrića, zaključno sa aktuelnim filmom KadporastembićuKengur, zajedno sa Dragojevićevim Minismoanđeli kao rodonačelnikom talasa, predstavljaju temeljni model beogradske filmske škole
„Kad porastem biću Kengur“
„U navali Andrić, Zečević, Petričić; slede Dragojević, Golubović, Matičević; vezna linija Petrović, Novković, Milić; mlade nade Arsenijević i Vučković.“ Iako liči na sastav fudbalskog tima, reč je o grupi filmskih reditelja u rasponu od sredovečnih profesora – iako ne naznačenih Bajića i Radovića – do nediplomiranih studenata, o grupi koju, uz svu svest o ograničenosti termina, možemo odrediti kao „beogradsku školu“.
OČEVIIOCI: Beogradska škola je dobila ime po analogiji s „praškom školom“. Odrednica je opravdana jer su stvaraoci diplomirali – ili će to vrlo brzo učiniti – na beogradskom Fakultetu dramskih umetnosti. Suštinski vezuju ih slična tematska interesovanja i formalni senzibilitet, odnosno okrenutost urbanom miljeu prestonice devedesetih, sagledanom u holivudskim žanrovskim idiomima, uz evokacije iz naše tradicije i sa širokim aluzivnim spektrom koji se otvara ka popularnoj kulturi severnoatlantskog prostora, ali i lokalnim generacijskim fazonima. Dobro složena struktura gorko-slatko-komičnih slojeva – u novomapiranoj filmskoj topografiji Beograda, od Bloka do Voždovca – jeste i obol kontekstu nastanka u godinama sukoba vrednosti i bitisanja u večitoj 0tački. Samo, ovako pobrojani uslovi mogu da objedine razuđenu beogradsku produkciju, od ghetto filma Apsolutnihsto i Jedannajedan; bizarno lascivne komedije poput Malenoćnemuzike do varljivo feelgood atmosfere naslova Jagodausupermarketu ili Munje. Impresivno i raznorodno pozivanje na žanrovske obrasce, uz delimičnu akulturaciju, razotkriva smeh, pobunu, strah (sa malo nade) i luzerski sindrom generacija na prekretnici. Direktno se prepoznaju horor (TTsindrom), screwball i teen komedija (Minismoanđeli), (meta)melodrama (Sasvimobičnapriča); varijante spoja B formula – urbani špageti-vestern, gangsterski film visoke samosvesti (KupimiEliota) sa lokalnim hronotopom; dok zasićenost tekstova citatima, hommages, referencama ukazuje na niz drugih vrsta – od mjuzikla do filmnoira. U spoju s implicitnom socijalnom kritikom ovi filmovi stvaraju ono što Robin Vud zove nekoherentnitekst, čiji značenjski jazovi i stilski ekscesi otkrivaju potisnuta društvena značenja i neuralgične tačke junaka našeg doba.
Prećutna spona dve škole jeste to što su praški đaci profesori u čijim klasama su diplomirali beogradski klinci, pa se u filmovima novog senzibiliteta oseća duh „otaca“, spram kojih je pobuna parcijalno i uperena. Mnogi će koncept žanrovskih varijacija videti već u opusu Gorana Markovića, koji sistematično istražuje pravila filmskih vrsta; Karanovićev patetično-nostalgični stil beogradskih generacija – Jagodeugrlu, Neštoizmeđu – uspostavio je tematske smernice, a kontinuitet s pobunjenim herojima filmskog rok talasa osamdesetih jasno je apostrofiran i u rediteljskim intervjuima. No, u oba slučaja termin škola je pre pogodnost kritičke klasifikacije nego dokaziva koheziona nit osobenih rediteljskih rukopisa. Podjednako se opiru unifikaciji i autori beogradske škole, koja nema ni čvrsto generacijsko jezgro, već je skup pojedinaca sukcesivnih generacija čiji najznačajniji filmovi u registru širokog raspona tvore talas gerilskih storija o luzerima. Ipak, kao temeljni model izdvajaju se Minismoanđeli, kao svojevrstan rodonačelnik talasa, te beogradska trilogija Raše Andrića – Tripalmezadvebitangeiribicu, Munje i KadporastembićuKengur – koja zaokružuje ciklus razvoja vrste. Pokazivanje superiorne filmske edukacije i rediteljske pismenosti doprinosi, u istorijskom kontekstu, specifičnoj težini i dvostrukosti društvenih i generacijskih značenja. Prvo je značenje pobune i otpora kroz smeh i bekstvo od tmurnih devedesetih, obeleženih deurbanizacijom i uronjenošću u izolovanu nacionalnu kulturu srednjovekovnih i ruralnih tonova. Drugo je komična i ironična samospoznaja, borba za prevladavanje rascepa između cooliranja na način velikog sveta i gubljenja ozbiljne utakamice odrastanja u i zbog lokalnog kala, ali opet u svetskom stilu.
Borba je gerilska – tekstualna i produkciona. U materijalnoj oskudici, omiljeni način snimanja je elektronika koja se potom „prebacuje“ na filmsku traku u laboratorijama stotinama kilometara daleko od Beograda. Scenario, režija, gluma su po obrascu razmene usluga među prijateljima i drugarima „dođeš mi – dođem ti“ (Brate), što samo doprinosi beskrajnom šarmu dela, ali i generacijskoj hermetičnosti. Jedan od citiranih trenutaka Munja je onaj kada junaci dolaze na žurku osedelih buntovnika konstatujući kako su mislili da su potonji izumrli. Filmovi su retka prilika za glumački zvezdani debi. Nekada nije bilo filma bez Bate i Smokija, a danas bez Đurička, Sergeja, Nebojše i Gordana. Bez mogućnosti da se povežu sa svetom, autori razvijaju multimedijalnu saradnju objedinjujući svu raskoš popularnog duha i kulture, beogradske muzičke, filmske scene, dizajna, pa je posle dugo vremena soundtrack uspešan koliko i film. Premijere su, više usled inercije protokola, organizovane u Sava centru, tada prepunom ne filmsko-kritičarsko-političkog establišmenta, već raspoloženih i „našpanovanih“ klinaca iz kraja…
„Mi nismo anđeli“
NOVIANĐELI: Brzo stečeni kult status Dragojevićevog filma Minismoanđeli potvrdio je ovo ostvarenje kao tačku prekretnicu kinematografije devedesetih i, zadugo, usamljeno odstupanje od dominantnog toka. U jeku rasplamsavanja ratova publika je uživala u tinejdžerskoj komediji o trudnoj i zaljubljenoj srednjoškolki, i borbi da osvoji glavnog frajera iz kraja u gradu zemlje koja-nije-u-ratu-pa-što-onda-o-tome-i-pričati. Svaka scena dokazuje Dragojevićevu postmodernu naklonost ka citatima u rasponu od pastiše do ironije, te ka žanrovskoj hibridizaciji. Od naslova koji parafrazira Kertizov film, preko počasti Beneksu i Hoksu, okvirne kaprovske opklade, fotografijâ i posterâ iz klasičnih ostvarenja u stilu Godara ili Almodovara, do dijaloga u kojima se ravnopravno pominju Tomas Man i Barbara Sidni – film otvara bogat referentni spektar popularne i popularizovane urbane kulture. U samodovoljnom svetu Anđela, glavni junak se patriotskom usijanju suprotstavlja cool uživanjem, uz usputni osvrt tipa Ćale, Ćaleopetseigrate…
S druge strane, već je debitantsko delo Raše Andrića Tripalmezadvebitangeiribicu obećavalo savršen senzibilitet za „urbane rituale, ikonografiju, mitologiju“. Beograd danâ hiperinflacije je setting u našim uslovima malo korišćene opcije bigcaper ili filma velikogpoduhvata. Trio likova i kraj filma parafraziraju naslov Čovek, ženaibanka baš kao što će se naredni film pozivati na kraj VelikogposlauItaliji. Bežeći od mobilizacije i rada na hotlineu, junaci se upuštaju u pljačku banke narodnemajke a sve to u gustom postmodernom tekstu u kome su rasejane aluzije na filmove, žanrovske stereotipe, popularnu muziku… Stvari za kojima likovi žude su poput predela iz starih holivudskih filmova, a happyend je očekivani dug fabricisnova.
Kompletan narativ Munja je na tananoj granici između stvarnosti i snova, noćnog onirizma i ironije dnevnog svetla. Oksimoronska struktura, između kolekitvne halucinacije i kratkorajnog proživljenog noćnog ludila podržana Joneskovom posvetom, krije i recept beogradske gerile – očuvanje gradskog duha, suptilni eskapizam u veliki svet i otpor beskorisnim i besmislenim vremenima. Kada se već u njima mora živeti, da živimo srećno simulirajući neopterećeni kosmopolitizam beogradskih osamdesetih, dakle gradeći glo(bal/lo)kalni šarm. Ostvariti privid svetskog života u prestonici krajem milenijuma, podrazumeva osnivanje prvog drum’n’bassbanda, snimanje CD-a, odlazak u Lisabon i lebdenje u izmaglici džointa. Istovremeno, nepodnošljiva lakoća urbane komedije skorcezeovski lude noći ne deluje kao štit ili bekstvo od ignorisane stvarnosti, jer se ista ironično i postojano upliće scenama pljačke poštara, penzionera lopova u prodavnicama, ili roditelja prikazanih kao obezglavljena telesa prodornih glasova.
Uprkos uslovnoj rečenici naslova KadporastembićuKengur, novi Andrićev film dokazuje da je generacija odrasla do jedino mogućeg stepena večitog infantilizma, u zajedničkom stanu, bez plate i posla, dakle do neprijatne sumnje u kolektivno luzerstvo. Gluvarenje i zezanje postaje sve komplikovanije ostavljajući gorak ukus u ustima. Anđeo i đavo iz 1992. postaju naduvani i pivom naliveni, ali ne i nesimpatični pali anđeli 2004, a ironični odmak i stav i samoironija su definitivno legitimisani kao deo filmskog stila i tvrdnje. To je, u isti mah, i konačna forma u koju su mutirali strah i nada, rezignacija, pobuna i otpor. Nesigurnost i samoupitanost prisutni u potisnutom sloju Munja, u Kenguru isplivavaju na površinu, a najbolje u kolektivnom kriku sa krova solitera. Preplitanje tri priče – sportske, ljubavne i ortačke, vezane duhom pristuno-odsutnog Kengura – podsetilo me je na evokaciju duha Beograda iz Pogačićevog filma Subotomuveče, ali i na priču iz (njujorškog) kraja Vejna Vanga (Modriulicu, Dim).
Odstupajući od standardne žanrovske prakse i artikulacijom alternativnih kodova, stvara se sukob gerila vs. mainstreama, koja je mesto iskaza u rasponu od generacijske i političko/socijalne pobune, nevoljnog odrastanja do ambivalentne samospoznaje. Jedno od glavnih uporišta rediteljâ koji su odrasli u Miloševićevim godinama jeste sposobnost da o stvarnom, mogućem i željenom govore na jedini način koji znaju – kroz kliše medija, slike i stereotipe popularne kulture koji su već diseminirani popularno kulturnim tekstovima: filmovima, muzikom, modom. Tako tvore veselu, umnoženu, obmanjujuću simulaciju i snažan uvid u stvarnost, dokazujući ne samo da sanjamo već i da propadamo, tugujemo i kritikujemo svetski, uz samosvest u spektru od anegdotalno-žalne do tragično-ironične. Zato geto Bloka podseća na Kasovica, Voždovac na Bruklin i Kvins, a ne samo na naš grad. Zato junaci Kengura odrastaju između filmskih posveta Džarmušu i Tarantinovim Petparačkimpričama. Ponovo ispisani i rekontekstualizovani žanrovi poništavaju razlike između nas i velikog sveta, odajući skrivenu kulturnu fascinaciju potonjim kao pandan oficijelnom političkom animozitetu spram Zapada. Zajedno su dopunjeni ironijskim tonalitetom kao najjačim „oružjem srednjoevropskog intelektualca“. O beogradskom filmskom stvaraocu nove generacije da i ne govorimo.
Rok grafiti
Reditelj Andrić je više puta objašnjavao da su Munje nastale na feelingu generacijske nostalgije kao u filmu Američkigrafiti, ali da ih smatra direktnim nastavkom omnibusa osamdesetih, simptomatskog naslova Kakojepropaorokenrol. Tri priče ovog filma uspostavile su formu kroz koju će, zaključno sa Paketaranžmanom, debitovati mnoga od pomenutih rediteljskih imena, ali i oni koji su se posle izgubili iz zemlje i kinematografije. Priče govore o (rok) buntovnicima koji na različite načine „kapituliraju“ i priklanjaju se svetu odraslih, dok predaja markira stvarnosni pad i filmski uspon roka.
U širem kontekstu rok i film se prožimaju od šezdesetih kroz različita značenja. U prvi mah junak je pobunjenik, dok rok ugrožava i temelje države. Osamdestih on je urbani kosmopolita a rok je stil života. U devedesetim se bori za evropeizaciju vs. nametnute petrifikacije i izolacije, s posebnim akcentom na klešu roka i turbo-folka kao emanacije „primitivnog nacionalizma“. U knjizi KulturamoćiuSrbiji; nacionalizamidestrukcijaalternativa Erik Gordi analizira mehanizam totalitarnog režima koji da bi opstao i postao snažniji, ide kroz sistematsku destrukciju alternativa u politici, medijima i popularnoj muzici. Sprega reruralizacije i turbo-folka je komplementarna marginalizaciji roka i nestanku urbanog senzibiliteta koji se, na svu sreću, oporavljaju upravo kroz filmove.
Beograd na velikom platnu – filmografija
Subotomuveče, 1957, r. Vladimir Pogačić Grlomujagode, 1974, r. Srđan Karanović Neštoizmeđu, 1981, r. Srđan Karanović Kakojepropaorokenrol, 1989, r. Vladimir Slavica, Goran Gajić, Zoran Pezobr>Minismoanđeli, 1992, r. Srđan Dragojević Paketaranžman, 1995, r. Srdan Golubović, Ivan Stefanović, Dejan Zečević Tripalmezadvebitangeiribicu, 1998, r. Raša Andrić KupimiEliota, 1998, r. Dejan Zečević Munje, 2001, r. Raša Andrić TTsindrom, 2002, r. Dejan Zečević Malanoćnamuzika, 2002, r. Dejan Zečević Apsolutnihsto, 2002, r. Srdan Golubović Jedannajedan, 2002, r. Mladen Matičević Jagodausupermarketu, 2003, r. Dušan Milić Sasvimobičnapriča, 2003, r. Miloš Petričić KadporastembićuKengur, 2004, r. Raša Andrić
Šta se zbiva u zemlji i svetu, šta ima u novinama i kako provesti vreme?
Svake srede u podne Međuvreme stiže elektronskom poštom. To je sasvim solidan njuzleter i zato se prijavite!
“Osećali smo da nečemu dolazi kraj. Naravno, niko od nas nije znao šta nas čeka, naročito ne da će se sve tako krvavo raspasti, ali da će sve biti drugačije – to se osetilo u vazduhu. I Titova smrt se desila upravo na početku te dekade. Mislim da je među nama postojao iracionalni osećaj ‘sad ili nikad’”
“Hoćemo da napravimo veliki nezavisni teatar, da radimo ono što mi hoćemo, što druge kolege hoće... A o tome kakva je situacija na nezavisnoj sceni najbolje govori to što nam je Ministarstvo za kulturu za ovaj projekat dalo dve hiljade evra bruto, to je hiljadu i osamsto neto”
"Najveća pretnja srpskom jeziku nisu nekakve mračne strane sile poput latinice, anglicizama ili interneta, nego tvrdokorna domaća nepismenost i nekultura", rekao je pre koju godinu Ranko Bugarski u razgovoru za „Vreme“
„Ljudi su toliko puni straha da pravo na svoje mišljenje odbijaju u startu. Oni hoće da svoju krivicu podele sa drugima, da ne preuzimaju odgovornost, u jednoj neodređenosti hoće ljudi da žive“
Slika malobrojnih i umornih ekoloških aktivista jutro posle u Pionirskom parku, je slika svih dosadašnjih protesta protiv autokratske vlasti Aleksandra Vučića i njenih nauma. Nije, međutim, rudarenje ili nerudaranje litijuma srž problema u Srbiji
Šta to Olimpijske igre već 2800 godina pokreću u ljudima? Zašto jedan Lebron Džejms posle svega hoće i olimpijsko odličje? A Novak Đoković, koji je osvojio sve što se osvojiti može, plače kao dete zbog toga što je osvojio zlato na Olimpijadi. Zašto, čoveče?
Arhiva nedeljnika Vreme obuhvata sva naša digitalna izdanja, još od samog početka našeg rada. Svi brojevi se mogu preuzeti u PDF format, kupovinom digitalnog izdanja, ili možete pročitati sve dostupne tekstove iz odabranog izdanja.
Šta se zbiva u zemlji i svetu, šta ima u novinama i kako provesti vreme?
Svake srede u podne Međuvreme stiže elektronskom poštom. To je sasvim solidan njuzleter i zato se prijavite!