Na svojim putovanjima i seobama Crnjanski je fotografisao prizore koji su privukli i podstakli njegove emocije
Linija senke
Pre tri decenije, 30. novembra, umro je Miloš Crnjanski. Nekoliko dana pre smrti odlučio je da mu hrana više nije potrebna, medicinska pomoć takođe, nije želeo da razgovara ni sa najbližima, oči je držao zatvorene, rekao: „Ja uopšte nemam nameru da živim“, i nakon dva dana preminuo.
Godišnjica smrti velikog Crnjanskog povod je objavljivanju knjige AtlasoCrnjanskom. Izdavač je Zavod za udžbenike, a autor je Slobodan Zubanović.
Proučavanje dela ovog jedinstvenog (mnogi bi rekli: našeg najvećeg) pisca ovde je u drugom planu. U knjizi je nekoliko tema o Crnjanskom kojima se bavio Zubanović, citirana je i nekolicina najpoznatijih njegovih pesama, a mi skrećemo pažnju na njen najbolji deo i razlog zbog kog je nastala, na fotografije Miloša Crnjaskog i tekstove vezane za njih.
„Nisu uobraženja. Ja sam u Skagenu, iz hotela išao obalom, sve dok pesak ne prelazi u more. Na pesku sam naišao na skrhano krilo jednog galeba. Hteo sam to da fotografišem, ne znam zašto, a slučajno sam, s tim, snimio i moju senku na pesku. Bila je to opomena. Ta senka me je pratila, a u Danskoj mi se pokazala. To je bila moja paralela.“
Kod Hiperborejaca
Na putovanjima i seobama Crnjanski je fotografisao prizore koji su privukli i podstakli ovu ili onu njegovu emociju. „Jele tamnozelene i svetlo zelene“, na primer, koje „silaze i penju se po brdima“; ili mišljenje bibliotekara u Nobelovoj akademiji da su žene kao tramvaji: „Kad jedna prođe, druga se već pojavljuje“; ili magarac, zbog kog je zapisao: „Ma koliko čudno zvučalo, bio sam do suza dirnut u Španiji, ne samo siromaštvom nižih slojeva nego i jednom domaćom životinjom koja pati“; ili „urnebesno visok gvozdeni most“ nad starom tvrđavom, preko koga je prešao, „visoko, između duboke vode, dalekih brda, i beskrajnog neba, lak i prozračan i miran, prvi put u životu“.
Zubanović je spojio fotografije koje je Crnjanski fotografisao malim, ne većim od šake, fotoaparatom „ikonta“ sa delovima iz njegovih Hiperborejaca i putopisa, i tako pokazao čitaocu delić piščeve duše, osetljivost pogleda. Da li bi se Crnjanski složio sa takvim spojem? Da li bi i on izabrane fotografije potpisao baš tim odlomcima? Čitaocu to nije važno: fotografija i reči spojene kao u ovoj knjizi, deluju kao celina. I, što je i bio cilj ove knjige, pokazuju da je za Crnjanskog fotografisanje bilo proces pisanja, ne kopiranje snimka, već stapanje pogleda i misli u reč.
UESAN
„Sećam se da mi je žena, pre polaska, rekla da je umorna već od tog neprekidnog seljakanja i da je željna da fiksiramo naše prebivalište već jednom. Ona mi, sasvim ozbiljno, kaže, da bi trebalo da odemo da živimo u jednoj kuli svetiljki, u
Bretanji, gde smo bili u mladosti. Na ostrvu Uesan. Veli, da se smirimo jednom. Meni onda pada na pamet rečenica na španskom: da se smiruju samo mrtvi – sequdansololosmuertos.“
Kod Hiperborejaca
Moguće da nema bolje ilustracije ove piščeve osobine od Hiperborejaca. I u prvoj i u drugoj knjizi, na tri mesta, Crnjanski opisuje kako je fotografisao slomljeno galebovo krilo: „Tamo u Skagenu, iz hotela, izlazio sam, po pesku, sve dotle, dok ne bi nestao u moru. Tada sam spazio na sprudu jedno slomljeno, galebovo krilo, koje sam, za uspomenu, fotografisao. Kada sam izazvao negativ, nađoh, da sam, na toj slici, snimio i svoju senku. Slučajno.“ Na drugom mestu opis tog događaja završava zaključkom: „Ta senka me je pratila, a u Danskoj mi se pokazala. To je bila moja paralela.“ Treći opis je najopširniji i najmirniji, zato što je postao uspomena, a fotografija njen čuvar. „Išao sam po sprudu, uskom, između dva mora, sve do kraja, i ja, kao i toliko posetilaca Skagena. Hteo sam da idem sve dotle dok mi korak ne bude zastao, tamo, gde obala nestaje, a počinje pučina, i oblak nad pučinom, koja se produžuje sve dok se ne pojavi Amerika.
SESTRIJERE, ITALIJANSKI ALPI
„Ženu sam prepoznao. To je Alba de Cespedes, koju poznajem, u Rimu. Pesnikinja… Ja zatim spuštam dogled, a mislim da je Albin stas, u smučarskoj odeći, svakako zaslužio, da ga muškarci, sa ushićenjem gledaju, ali da se toliki svet okupio da to gleda, zbilja je glupo.“
KodHiperborejaca
Primetio sam na pesku, jedno, skrhano, krilo galeba, sa tragom krvi, i rešio sam se, da ga snimim. U žurbi, da me ne stignu talasi, slučajno sam snimio, sa tim krilom, i svoju senku, koja je na njega bila pala. Ne mogu to da zaboravim.“
Lik i njegova senka, predstava koja je pratila Crnjanskog, istaknuta je i izgledom knjige (likovno-grafička oprema Dušan Šević) i obavila je nežnom, tananom setom, učinivši nemire Crnjanskog bliskim, gotovo prisutnim.
Crnjanski
Ja sam patila zbog izobilja U tuđim gradovima Po tuđim ulicama ljudi Nisu čuli za tebe Crnjanski Ja sam te čitala ispod klupe I čitale su moje drugarice Ne znam šta je bilo sa njima One su Po tuđim gradovima Po tuđim ulicama Ja sam u gradu koji se smanjio I svet se isto smanjio Crnjanski Ja sam dobila sada glavu tvoju Ne znam šta sa glavom muškom Da radim sem da je stavim U krilo Ova glava Teška je za krilo Crnjanski
MilenaMarković
(Pesma koju je napisala ovogodišnja dobitnica nagrade „Miloš Crnjanski“ za knjigu „Tri drame“ u izdanju beogradske kuće Lom, i pročitala je na njenom uručenju)
Šta se zbiva u zemlji i svetu, šta ima u novinama i kako provesti vreme?
Svake srede u podne Međuvreme stiže elektronskom poštom. To je sasvim solidan njuzleter i zato se prijavite!
“Osećali smo da nečemu dolazi kraj. Naravno, niko od nas nije znao šta nas čeka, naročito ne da će se sve tako krvavo raspasti, ali da će sve biti drugačije – to se osetilo u vazduhu. I Titova smrt se desila upravo na početku te dekade. Mislim da je među nama postojao iracionalni osećaj ‘sad ili nikad’”
“Hoćemo da napravimo veliki nezavisni teatar, da radimo ono što mi hoćemo, što druge kolege hoće... A o tome kakva je situacija na nezavisnoj sceni najbolje govori to što nam je Ministarstvo za kulturu za ovaj projekat dalo dve hiljade evra bruto, to je hiljadu i osamsto neto”
"Najveća pretnja srpskom jeziku nisu nekakve mračne strane sile poput latinice, anglicizama ili interneta, nego tvrdokorna domaća nepismenost i nekultura", rekao je pre koju godinu Ranko Bugarski u razgovoru za „Vreme“
„Ljudi su toliko puni straha da pravo na svoje mišljenje odbijaju u startu. Oni hoće da svoju krivicu podele sa drugima, da ne preuzimaju odgovornost, u jednoj neodređenosti hoće ljudi da žive“
Slika malobrojnih i umornih ekoloških aktivista jutro posle u Pionirskom parku, je slika svih dosadašnjih protesta protiv autokratske vlasti Aleksandra Vučića i njenih nauma. Nije, međutim, rudarenje ili nerudaranje litijuma srž problema u Srbiji
Šta to Olimpijske igre već 2800 godina pokreću u ljudima? Zašto jedan Lebron Džejms posle svega hoće i olimpijsko odličje? A Novak Đoković, koji je osvojio sve što se osvojiti može, plače kao dete zbog toga što je osvojio zlato na Olimpijadi. Zašto, čoveče?
Arhiva nedeljnika Vreme obuhvata sva naša digitalna izdanja, još od samog početka našeg rada. Svi brojevi se mogu preuzeti u PDF format, kupovinom digitalnog izdanja, ili možete pročitati sve dostupne tekstove iz odabranog izdanja.
Šta se zbiva u zemlji i svetu, šta ima u novinama i kako provesti vreme?
Svake srede u podne Međuvreme stiže elektronskom poštom. To je sasvim solidan njuzleter i zato se prijavite!