U omiljene dvorske zabave spadale su igre loptom, što je glave koštalo bar jednog vizantijskog cara, Aleksandra, koji je posle jedne žestoke utakmice odigrane 6. juna 913. godine dobio izliv krvi i umro dva dana kasnije. Ponešto od stare tradicije atletskih nadmetanja može se naslutiti u običaju povremenog priređivanja borbi rvača i pesničara za zabavu cara i njegovih pratilaca
Uobičajena predstava o vizantijskom dvoru kao mračnoj mešavini monaške askeze, stalne zavere, komplikovanih ceremonija i diplomatskih intriga uglavnom je pogrešna. Aleksije Komnin (1081–1118) bavio se, po lekarskom savetu, gimnastičkim vežbanjem, jahanjem, igrao je polo i bavio se lovom. Dan mu je počinjao partijom šaha, držao je sopstvenu menažeriju, redovno išao u lov i obavezno prisustvovao trkama na hipodromu. Manojlo Komnin (1143–1180) je tu vrstu carskih aktivnosti sa igranja pola proširio na učešće u vojničkoj obuci – noseći pri tome izuzetno teško koplje i štit – i sklonost prema „zapadnjačkim“ riterskim turnirima, a ponekad je i sam silazio u arenu.
„VIZANTINAC“: Zlatna nomisma sa likom Kon stantina VII Porfirogenita, 945. godina
Na Zapadu je pad Carstva 476. godine, uz sve prethodne zabrane paganskih igara, za neko vreme napravio mnogo dublji rez. Elementi sportskog nadmetanja mogu se tražiti – i pronalaziti – u viteškoj obuci za rukovanje mačem, buzdovanom, bojnom sekirom, kopljem i konjem, ali i to tek od VIII stoleća kada se širi upotreba uzengije. Uz sedlo koje se pojavilo u IV veku, uzengija će učiniti da oklopljeni ratnik narednih nekoliko stoleća bude ključni činilac bitke pa, posredno, i prvorazredni socijalni i politički faktor razvoja zapadne Evrope u srednjem veku, sve do argumentovane tvrdnje istoričara kako je ceo feudalni sistem samo jedan društveni produžetak stremena.
REZBARENI ROG OD SLONOVAČE SA PRIKAZOM CIRKUSKIH PRIREDBI: Četvoropreg u vrhu, jahači, divlje životinje i borci. Rog je možda upotrebljavan za startovanje trka na hipodromu. Konstantinopolis, X–XI stoleće nove ere
U mirna vremena, van ratnih ili pljačkaških pohoda, izgrađena je institucija dvoboja sa složenim pravilima i komplikovanom ceremonijom u kojoj su određeni povodi, način izazivanja protivnika, izbor boja i vrste opreme, tok, trajanje i način okončavanja borbe podlegali komplikovanim pravilima. Turniri su bili vrsta priredbe koja je preuzela ulogu starog hipodroma i cirkusa: uz borbe vitezova pred publikom, na njima su nastupali i strelci, rvači, akrobate i mađioničari, igrači i glumci. Plemstvo se ponekad zabavljalo i tako što bi građanima dopuštalo da se bore po pravilima drukčijim od onih rezervisanih za više staleže, kakav je 1455. godine bio dvoboj Maijoa i Žakotena, građana Valensijena. Obojica su pored sebe imala svoje učitelje borbe; pošto su poljubili Jevanđelje, sluge im utrljavaju mast od vrata do članaka, a pepelom posipaju ruke. Potom su im dali buzdovane i štitove sa likovima svetaca kao amblemima. Borba je, međutim, bila sasvim prostačka: Žakoten je prvo svom protivniku bacio pesak u oči, potom su se mlatili buzdovanima dok Maijo nije pao. Tada se Žakoten baca na njega, „trpa mu pesak u usta i oči, a pri tome Maijo dohvati zubima jedan prst svoga neprijatelja. Da bi se oslobodio, ovaj mu pritisne palac u očnu duplju i, uprkos njegovom vapaju za milost zavrne mu ruke i skoči na leđa da ih slomi. Uzalud Maijo umirući viče da mu se dozvoli ispovest…“
Sam pojam sporta kao oznake za igre i zabavu pojavljuje se u Engleskoj u drugoj polovini XIV stoleća, kao skraćeni oblik jedan vek pre toga prihvaćenog izraza disport, u značenju zabave, razonode ili uveseljavanja: reč je najkasnije sredinom XIII stoleća preuzeta iz starofrancuskog jezika (desport). Sticajem okolnosti čije bi nabrajanje i najkraći prikaz zahtevao omanju knjigu, ideju o obnovi antičkih Olimpijskih igara ostvario je krajem XIX veka jedan Francuz, Pjer de Kuberten. Prethodno je trebalo da Evropa preko Arapa upozna svoje antičko nasleđe u nehrišćanskom tumačenju, da krstaši opljačkaju Konstantinopolis i sa lađama plena u gradove Italije i ostatka Evrope donesu rukopise zaboravljenih pisaca Grčke koja je prethodila Rimu, da pred Mehmedom II Osvajačem znalci grčkog iz Carigrada pobegnu na Zapad i tamošnjem svetu otkriju izvorne tekstove Svetog pisma, čijim će ponovnim prevođenjem započeti epoha evropskog humanizma. Trebalo je, uz to, poznavati umetnost štampanja i promeniti odnos prema ograničenosti sveta naseljenog ljudima: Kolumbo zaista zaslužuje titulu onog koji je otkrio Novu zemlju pre svega zato što je njegov izveštaj o putovanju iz 1492. godine štampan samo mesec dana po povratku u Španiju, a još tri nedelje kasnije vest „O otkrivenim ostrvima“ (De Insulis Inventis), objavljena je na osam štampanih strana celom obrazovanom svetu.
U otprilike takvom kontekstu je zapadna Evropa otkrila antiku, „mitove“ o njenim atletskim igrama i, u prvi mah možda najvažnije, ideal obrazovanja koji je skraćen na maksimu mens sana in corpore sano. Pod uticajem klasičnih dela, prvenstveno Plutarha i Pausanije, u Engleskoj je Robert Dover već 1636. godine osnovao Kotsvoldske olimpijske igre koje su održavane naredna dva stoleća. U građanskom XIX veku nacionalna država suočava se sa potrebom profilaktičkog delovanja na narodno zdravlje: njoj su potrebni građani sposobni ne samo da se odazovu na poziv u rat nego i fizički dovoljno spremni da tu nužnost novog doba izdrže. Kubertenova ideja o obnovi Olimpijskih igara velikim delom je tek posledica njegovog uverenja da je novouspostavljena nacionalna država Nemaca pobedila u francusko-pruskom ratu zahvaljujući superiornom vojnom i sportskom obrazovanju, kao i na uvidu u rezultate raznih pokušaja u Velikoj Britaniji da se problem alkoholizma, sirotinjskih i socijalnih bolesti rešava dopunjavanjem sistema obrazovanja obaveznim sportskim aktivnostima učenika i pitomaca. Ne manji impuls ideji obnove dala su velika arheološka otkrića Hajnriha Šlimana i, posebno, definitivna potvrda stvarnog postojanja i veličine Olimpije proistekla iz iskopavanja Ernsta Kurcijusa.
U sličnom, mada romantičnije obojenom duhu borbe za nacionalno jedinstvo i oslobođenje od Turaka, u Grčkoj je takođe oživela ideja o obnovi Olimpijskih igara. Građani Pirgosa u Elidi su 1838. godine, na istom tlu gde su u davnini održavane, pokušali da igre obnove, ali o ishodu njihove inicijative ne zna se ni da li je dovela do nekog takmičenja. Dve decenije kasnije fondacija Evangelosa Zapasa finansirala je obnovu Olimpijskih igara u Ateni: takmičenja su održana 1859, 1870, 1875. i 1887. godine. Ideja Pjera de Kubertena, međutim, prevazilazila je lokalne granice: na sportskom kongresu koji je održan u Parizu 1894. godine predstavnici 34 zemlje prihvatili su njegovu sugestiju da se obnovljene, međunarodne Olimpijske igre održavaju redovno svake četiri godine, svaki put u drugoj zemlji, ali ne i predlog da one budu obnovljene 1900. u Parizu. Ateni je povereno da bude domaćin igara koje su održane od 5. do 15. aprila 1896. na Panatenejskom stadionu čiju je rekonstrukciju i pripremu pomoglo mnoštvo bogatih Grka, iseljenika i domaćih, među kojima su se ulaganjem po 200.000 dolara istakli Georgios Averof i već pomenuta fondacija Evangelosa Zapasa. Takmičenja su bila čudna mešavina „antičkih“ (trčanje, disk, skok udalj, rvanje, dizanje tegova) i modernih sportova (skok uvis, trke s preponama, gađanje u metu iz puške i pištolja, tenis, biciklističke trke, gimnastičke vežbe na spravama i „maratonska trka“). Uspostavljanje sportskih i organizacionih kriterijuma modernih Olimpijskih igara potrajalo je sve do 1928. godine, a nastavlja se i danas.
Moderni olimpizam, u stvari, je bitno drukčiji od onog koji ga je inspirisao, koliko god bila ista osnova učesničke, takmičarske, i saučesničke, posmatračke, organizatorske ili poslovne motivacije sveta da ih podrži i slavi. Bogovi u čiju su čast igre održavane i kojima su posvećivani pobednički venci nekud su se povukli ili možda sasvim nestali. Pojedinačno učešće ne postoji, na igrama se takmiče nacije čak i kada je reč o individualnim sportovima. Institucija svetog primirja nije uspostavljena: u prvom veku istorije modernog olimpizma zbog ratova nisu održane igre 1916, 1940. i 1944. godine – više nego u celoj milenijumskoj istoriji antičkih Olimpijskih igara. Senka sumnje – ili razlog za optimizam, zavisno od ugla posmatranja – ostaje čak i ako zanemarimo da su igre 1900. i 1904. bile deo svetskih izložbi i „Antropoloških dana“, da su 1936. Igre ipak – uz podršku Međunarodnog olimpijskog komiteta – održane u Hitlerovoj Nemačkoj, da su 1972. bile poprište terorističkog pokolja a 1976, 1980. i 1984. predmet političkog preganjanja ondašnjih velikih sila. U ovakvom popisu igara modernog olimpijskog doba teško je odoleti izazovu koji ironiji, makar i nehotice, nudi propagandna najava da će na igrama u Atlanti 1996. biti najviše zemalja u istoriji, jer je taj porast broja učesnika uglavnom posledica njihovog političkog raspada. To je, međutim, predmet jedne sasvim druge istorije, koliko god se ponekad insistiralo na tome da je 1896. u Ateni premošćen jaz od 1503 godine koje dele poslednju antičku olimpijadu od prvih igara modernog doba.
kraj
"Igre u Olimpiji"
Iz štampe je izašla knjiga „Igre u Olimpiji“ Aleksandra Ćirića, jednog od osnivača našeg nedeljnika i pomoćnika glavnog urednika, koji je 2014. godine preminuo nakon kraće i teške bolesti. Reč je o reprintu prvog izdanja iz 1996, o čijoj vrednosti i značaju najbolje govori činjenica da ga već dugi niz godina nema u slobodnoj prodaji. „Ova knjiga se bavi poreklom, istorijom, razvojem, pravilima i značajem koje su imale Olimpijske igre u Grčkoj nastojeći da prikažu deo društvenog konteksta u pojedinim periodima njihove istorije“, piše Ćirić u predgovoru.
Šta se zbiva u zemlji i svetu, šta ima u novinama i kako provesti vreme?
Svake srede u podne Međuvreme stiže elektronskom poštom. To je sasvim solidan njuzleter i zato se prijavite!
“Danas je dovoljan jedan klik na Guglu da saznamo o nekom gradu sve; od istorije, klime, umetničkih ponuda... pa sve do jeftinih restorana! Ali pravi čitaoci neće ‘klik’, već emociju koja će da pokrene njihov proces proživljavanja, a ne pukog konzumiranja”
Bombardovanje čula postalo je nova fascinacija u konzumiranju umetničkih dela, a izraz “imerzivno” postao je ključna reč u vokabularu Britanaca za opisivanje i vrednovanje svake izložbe. Među brojnim ove letnje sezone, u fokusu su tri
Letnjikovci i vile u Vrnjačkoj Banji kriju mnoge tajne nekadašnjih vlasnika kao i burne istorije ovog mesta u kojem organizovani turizam postoji već 156 godina, a nije prestajao ni za vreme Drugog svetskog rata kada se ovde smestio Štab Druge oklopne divizije Trećeg rajha
Najnoviji roman Aleksandra Novačića Solženjicin: Odisej iz Gulaga objavljen je krajem jula u Beogradu, u izdanju izdavačke kuće Logos. Aleksandar Solženjicin je pre pedeset godina bio proteran iz SSSR-a, a državljanstvo mu je oduzeto. Posle 20 godina, poput antičkog Odiseja, vratio se u svoju opljačkanu Itaku gde su se prosci nadmetali za ruku njegove voljene Penelope, Rusije. U narednim brojevima “Vreme” će preneti najzanimljivije delove romana, uz dozvolu autora i izdavača
Na beogradskom aerodromu „Nikola Tesla" se već nekoliko puta ponavlja isti kvar usred letnje sezone. Nadležni kažu da se radi o globalnom kvaru na softveru, ali analitičari smatraju da je neobično da kvar tako dugo traje i da IT stručnjaci ne mogu da ga otklone
Slika malobrojnih i umornih ekoloških aktivista jutro posle u Pionirskom parku, je slika svih dosadašnjih protesta protiv autokratske vlasti Aleksandra Vučića i njenih nauma. Nije, međutim, rudarenje ili nerudaranje litijuma srž problema u Srbiji
Šta to Olimpijske igre već 2800 godina pokreću u ljudima? Zašto jedan Lebron Džejms posle svega hoće i olimpijsko odličje? A Novak Đoković, koji je osvojio sve što se osvojiti može, plače kao dete zbog toga što je osvojio zlato na Olimpijadi. Zašto, čoveče?
Arhiva nedeljnika Vreme obuhvata sva naša digitalna izdanja, još od samog početka našeg rada. Svi brojevi se mogu preuzeti u PDF format, kupovinom digitalnog izdanja, ili možete pročitati sve dostupne tekstove iz odabranog izdanja.
Šta se zbiva u zemlji i svetu, šta ima u novinama i kako provesti vreme?
Svake srede u podne Međuvreme stiže elektronskom poštom. To je sasvim solidan njuzleter i zato se prijavite!