Pitanje je da li će se povlačenjem iz Gruzije normalizovati odnosi između dve zemlje
(NE)VOLJNA POVLAČENJA: Ruski vojnici u Gruziji
Posle višegodišnjih mukotrpnih pregovora, Rusija i Gruzija su krajem maja potpisale sporazum o povlačenju preostale dve ruske baze sa teritorije Gruzije. Sporazmom je predviđeno da baze u Ahalkalaki (na granici sa Turskom) i u Batumiju (na crnomorskoj obali) budu ukinute do 2008, čime će, prema rečima gruzijskog predsednika Mihaila Sakašvilija, ’’biti okončano prisustvo ruskih vojnih snaga u Gruziji posle više od 200 godina’’. Gruzijski predsednik, koji je došao na vlast posle ’’ružičaste revolucije’’ decembra 2003, i njegova politička garnitura doživljavali su prisustvo ruskih vojnika na svojoj teritoriji kao najveću smetnju ponovnom ujedinjenju zemlje i najveću prepreku normalizaciji odnosa sa Rusijom. Zato je sporazum sa Rusijom opisan kao ’’istorijski’’ i ’’velika pobeda gruzijske spoljne politike’’.
ODUGOVLAČENJE: Rusija je dugo oklevala da se potpuno povuče sa teritorije južnog suseda. Iako se na to obavezala još 1999. i odmah ukinula dve baze (u Gruziji ih je posle raspada SSSR bilo ukupno četiri), potpuno povlačenje odlagano je raznim izgovorima, od borbe protiv terorizma do nemogućnosti pronalaženja novog zaposlenja i smeštaja za vojnike koji se nalaze u Gruziji. Gruzijski režim optuživao je Rusiju da preko svojih baza podstiče gruzijske oblasti Abhaziju i Južnu Osetiju na secesionizam, i tako pokušava da čvrsto drži Gruziju pod dominacijom. Moskva je, s druge strane, optuživala Gruziju da pruža utočište čečenskim teroristima, koji se posle izvršenih terorističkih napada u Rusiji prebacuju na gruzijsku teritoriju.
Otvaranje mobilnih vojnih baza NATO-a na Kavkazu je već viđeni naredni korak te vojne alijanse, a moguće je i da će NATO snage kontrolisati gruzijsku granicu sa Rusijom u osetljivim regionima, na granici sa Čečenijom i Dagestanom.
To nacionalistički krugovi u Rusiji svakako nisu primili s odobravanjem. Dugo je bilo reči o prisajedinjenju Abhazije i Južne Osetije Rusiji, čije stanovništvo ionako ima ruske pasoše i ne krije da je to i njegova želja. Gubljenje strateških pozicija prihvata se sa velikom gorčinom i u vojnim krugovima, jer je rusko vojno prisustvo na postsovjetskom prostoru znatno smanjeno, uz osetan gubitak pozicija u Centralnoj Aziji i na Crnom moru. Nasuprot tome postoje tvrdnje da ruske baze u Gruziji više nemaju strateški značaj, kao što kaže i Vladimir Putin, koji je dodao i da je to mišljenje ruskog Generalštaba. To može biti tačno, jer je broj vojnika u Gruziji smanjen sa 15.000 početkom devedesetih na samo 3000, bez neke ozbiljne vojne opreme. I ruski generali u poslednje vreme vrlo često izjavljuju da Rusija ima pravo da napada terorističke baze i van teritorije Rusije, ali niko nije precizirao gde se one nalaze i kako bi Rusija mogla da ih napadne. Sve to ukazuje da Rusija više ne želi (ili ne može) da na Kavkazu čuva strateške pozicije, kao uostalom ni u Centralnoj Aziji, gde se pored ruskih u poslednje četiri godine nalaze i baze NATO-a.
Pitanje je da li će se povlačenjem iz Gruzije normalizovati odnosi između dve zemlje. Za vreme građanskog rata u Gruziji početkom devedesetih, Rusija je podržala Abhaziju u Južnu Osetiju, kao i Jermeniju u njenim sukobima sa Gruzijom i Azerbejdžanom. Tadašnje gruzijske vlasti tada su počele da se okreću prema SAD i NATO-u, tako da je Gruzija ubrzo postala drugi najveći primalac američke pomoći po glavi stanovnika. Bivši predsednik Gruzije Eduard Ševardnadze doveo je 200 američkih vojnih instruktora koji obučavaju gruzijsku vojsku i pomažu u reformi oružanih snaga, u skladu sa standardima NATO-a. On je donekle uspevao da balansira između Rusije i SAD, ali, kada je zbačen, novi predsednik Mihail Sakašvili se još više okrenuo Amerikancima. Ipak, ni on ne može da pobegne od istorije i geografije. Gruzija se dva veka nalazila prvo u okviru ruskog carstva, a zatim i u Sovjetskom Savezu, tako da su njihove privrede po mnogo čemu komplementarne. Gruzija je i ekonomski i energetski zavisna od Rusije. I pored čestih sukobljavanja sa Rusijom, Gruzija je i dalje povlašćena, jer se energenti uvoze po cenama koje su za trećinu niže od svetskih. Čini se da jedino takav povlašćeni položaj omogućava njenoj uništenoj privredi da preživi. Rusija je i najveće tržište za gruzijske proizvode, dok milion Gruzina radi u Rusiji.
DRUGASTRANAMEDALJE: Posebno je delikatno pitanje ponovno ujedinjenje čitave gruzijske teritorije, za šta Sakašvili misli da ima otvorena vrata posle ruskog povlačenja. Stanovništvo Abhazije i Južne Osetije smatra ga gruzijskim nacionalistom, a na izborima u ove dve provincije, koje su proglasile nazavisnost, nije se pojavio nijedan progruzijski lider. Posle neuspeha nove garniture gruzijskih vlasti da stanu na put korupciji i pokrenu zapuštenu gruzijsku ekonomiju, krajem prošle godine pričalo se čak i o mogućnosti raspada zemlje. Po mišljenju ruskih analitičara, u Rusiji je prevladalo mišljenje da bi stabilizacija stanja u Gruziji mogla da doprinese rešavanju ruskog problema u Čečeniji, tako da Rusiji nikako ne bi odgovaralo formiranje novih država na Kavkazu, jer bi to moglo da se prenese i na rusku teritoriju. Posle toga su i pregovori o povlačenju ruskih baza nekako krenuli uzlaznom putanjom, iako je sve do polovine maja bilo mnogo problema. Čini se da je i u Rusiji procenjeno da je bolje da se unutrašnja stabilnost Gruzije bar delom prebaci na SAD i NATO. Rusija će opremu iz baza u Gruziji preseliti u novoformirane baze na njihovoj granici, koja je poslednjih meseci posebno obezbeđena, naročito deo u kome se Čečenija graniči sa Gruzijom.
Druga strana povlačenja ogleda se u dolasku NATO-a na područje Kavkaza. SAD su poslednjih godina vršile veliki pritisak na Rusiju da se povuče sa gruzijskih teritorija. Kavkaski region ima veliku važnost u strateškim planovima SAD i NATO-a. Kao raskrsnica puteva između Evrope i Azije, pogodan je za kontrolu i nadgledanje Centralne Azije, Bliskog istoka i Avganistana, zatim za kontrolu nad sadašnjim i budućim putevima nafte. Naftovod Baku–Čejhan, koji prolazi preko Gruzijske teritorije, otvoren je 25. maja, a grade se novi naftovodi koji zaobilaze Rusiju i koji bi trebalo da smanje zavisnost Evrope i SAD od nafte sa Bliskog istoka. Prema mišljenju Zbignjeva Bžežinskog, SAD bi trebalo da obezbede svoje prisustvo u Centralnoj Aziji i na Kavkazu (u bivšim sovjetskim republikama), dok bi potpuno istiskivanje Rusije sa tih prostora bilo kontraproduktivno (verovatno i nemoguće).
Šta se zbiva u zemlji i svetu, šta ima u novinama i kako provesti vreme?
Svake srede u podne Međuvreme stiže elektronskom poštom. To je sasvim solidan njuzleter i zato se prijavite!
Između sada već mitske ceremonije otvaranja i ništa manje spektakularnog zatvaranja Olimpijade bili smo svedoci petnaest dana istinske “olimpijske sportske fešte” koja je nadmašila sva očekivanja, a najviše je iznenadila možda baš same Francuze, zatečene usred dve nedelje opšteg “blaženstva” i zaborava na “politiku i stvarni život”. No, glavna zvezda ovih OI ipak nedvosmisleno ostaje sam Pariz, grad domaćin
Olimpijske medalje su nekada dodeljivane i za arhitekturu, književnost, muziku, slikarstvo i skulpturu, ali se nije ostvario Kubertenov antički san o spajanju “gimnastike za telo i muzike za dušu”
U Nacionalnom parku Sutjeska ponovo je buknuo požar. Vatra je za četiri dana zahvatila više od 150 hektara stogodišnje šume, a pomoć je u gaženju požara stigla je i iz Srbije
Talibani proslavljaju treću godišnjicu vladavine Avganistanom. Od 2021. godine, ljudska prava u ovoj zemlji kontinuirano se urušavaju. Ženama je zabranjen pristup mnogim javnim mestima i fakultetima, a većina srednjih škola za devojčice je zatvorena
Dok Rusija kontroliše veći deo istočnog dela Ukrajine, ukrajinske trupe nastavljaju sa napadima u oblastima Belgorod i Kursk. Ne sa namerom da ih okupiraju, već da „zaštite živote Ukrajinaca”. A i da pokažu mišiće
Slika malobrojnih i umornih ekoloških aktivista jutro posle u Pionirskom parku, je slika svih dosadašnjih protesta protiv autokratske vlasti Aleksandra Vučića i njenih nauma. Nije, međutim, rudarenje ili nerudaranje litijuma srž problema u Srbiji
Šta to Olimpijske igre već 2800 godina pokreću u ljudima? Zašto jedan Lebron Džejms posle svega hoće i olimpijsko odličje? A Novak Đoković, koji je osvojio sve što se osvojiti može, plače kao dete zbog toga što je osvojio zlato na Olimpijadi. Zašto, čoveče?
Arhiva nedeljnika Vreme obuhvata sva naša digitalna izdanja, još od samog početka našeg rada. Svi brojevi se mogu preuzeti u PDF format, kupovinom digitalnog izdanja, ili možete pročitati sve dostupne tekstove iz odabranog izdanja.
Šta se zbiva u zemlji i svetu, šta ima u novinama i kako provesti vreme?
Svake srede u podne Međuvreme stiže elektronskom poštom. To je sasvim solidan njuzleter i zato se prijavite!