Lakoća pripovedanja i spontanost u razmeni je ono što daje draž festivalu, a za šta verujem da je deo identiteta Bosne i Hercegovine, a ne identitluk. Identitet, a ne stereotip. Ne samoobmana već specifičnost
Zahvaljujući vanrednoj ljubaznosti i virtuoznoj organizacijskoj sposobnosti direktorke festivala „Susreti“ Smiljke Brtan, imala sam čast da prisustvujem ovom velikom festivalskom pozorišnom događaju u Jajcu (Federacija BiH). „Susreti“ trideset deveti po redu su presek pregleda produkcijskih pozorišnih ostvarenja u Bosni i Hercegovini. Moj festival počinje sa putovanjem koje je događaj po sebi.
Putujem prvo do Banjaluke i to koridorom. Korona kriza je do daljeg zatvorila kraći i znatno udobniji put preko Hrvatske. Putovanje prolazi kroz faze, od svežine na početku do ogromnog umora koji se spusti na vas na kraju puta. Loši drumovi i, kao kontrast, priroda u koju gledate i koja vas ostavi bez reči. Put je u najkraćem – na početku uživanje u kasnom letu dok jezdimo Bosnom, do iznurenosti umorom pomešanim sa nervozom na kraju (pre)dugog lunjanja bosanskim bespućima. Najzad stižemo u Banjaluku, odakle se kolima prevozim do Jajca. Adrenalin zamenjuje nervozu jer tu je otvaranje festivala i prisutno je mnogo dragih ljudi sa kojima se srećem. Uprkos tome što je sala poluprazna zbog mera zaštite od korone i što smo pod maskama, onog momenta kada čujem Duhački orkestar iz Jajca i fanfare koje dolaze iz mraka, negde iza mojih leđa, svet se vraća na svoje mesto.
Prva predstava koju gledamo je Krležina Pijana noć hiljadu devetsto osamnaeste u produkciji tuzlanskog Narodnog pozorišta, u režiji Gradimira Gojera. Specifičnost predstave je igra u publici, jer svi smo sa sve maskama deo banketa o kojem Krleža govori. Glumci igraju britko, gaze, radosni smo, iskreno dotaknuti, dečije neposredni i ni malo banalni. Svi delimo doživljaj u vremenu, sada i ovde, i publika i glumci.
Nakon predstave Darko Cvijetić primećuje kako bi bilo zanimljivo da glumci u toku predstave menjaju uloge, da svako oseti kako je posmatrati svet iz tuđih cipela. Da osvesti koliko je kompromisa napravio, na koje je bio siguran da će pristati, a na koje ne, dok je bio mlad, gnevan i jak.
Drugo veče nastupa pozorište Republike Srpske sa Molijerovom Školom za žene. Predstava izvedbom otvara niz pitanja: u kom se „jeziku“ današnji gledalac oseća dobro? Koji „jezik“ najbolje dopire do gledaoca? Kako igrati Molijera danas? Kako pokazati i učiniti da gledalac i glumac osete svu raskoš Molijerovog jezika? Imajte na umu da je jezik danas instrument koji se poigrava kako sa vremenskim dimenzijama (udaljenost Molijera u istorijskom kontekstu) tako i sa aluzijama na političku ulogu jezičkih konotativnih razlika. Sve vreme treba imati na umu odnos kulture i politike, koji je u svemu sprega od značaja.
Zanimljiv je detalj iz festivalske alhemije, događaj u kafeu, mestu slobodnih asocijacija i retorte lucidnih socijalnih procesa. Dok sedimo u kafeu hotela, selektorka Tina Laco najavljuje želju da nam pročita odlomak iz Cvijetićeve knjige Što na podu spavaš koji govori o ocu. Čita par trenutaka u sebi i onda nam saopštava da ne može da nam čita naglas, da je previše potresno… Emotivni jezik je zamenio verbalni.
Treće večeri gledamo predstavu nastalu u koprodukciji Narodnog pozorišta u Mostaru i mostarskog HNK Identitluk, autorski projekat Tanje Miletić Oručević nastao po motivima eseja Amina Malufa U ime identiteta. Identitluk je pežorativna verzija reči identitet, „identitluk“ je reč kojom se pojam identitet obezvređuje, govori o nipodaštavanju i manipulaciji tim terminom, o njegovom bagatelisanju. Šta je identitet? Svest o jedinstvenosti skupa osobina ličnosti, grupe ili društva koju doživljavamo kao jedinstvenu i neponovljivu. Predstava je satkana iz glumačkih improvizacija i bavi se u širokom potezu odnosom našeg identiteta i mnogobrojnih stereotipa kojima robujemo. Poistovećivanje identiteta sa stereotipom je identitetluk, a događa nam se češće nego što smo spremni da priznamo. Odatle i onaj neprijatni spoznajni „štrec“. Ne boli tu svest koliko obmanjujemo druge, već koliko obmanjujemo sebe. Kad varamo sami sebe, narušavamo sopstveni identitet, a sa njim integritet. Obmana i samoobmana, beskonačni „ples“ i trgovačka magija sa sobom i drugima, nikom ne donosi dobro, suštinska je poruka predstave. Dramaturg Dragan Komadina kaže da Identitluk na satiričan i duhovit način govori o našim „etničkim i vjerskim antagonizmima, o kontaminiranosti velikim nacionalno-povijesnim naracijama, o zastrašujućem zadahu prošlog rata oko čijeg početka, tijeka i ishoda još uvijek ne možemo postići bilo kakav konsenzus…“.
Pri tome mi predstavu gledamo upravo u Jajcu, AVNOJ-evskom gradu, mestu u kojem je skovano društveno uređenje FNRJ, a zatim SFRJ. Drugo zasedanje AVNOJ-a, čije je osnovno geslo kada je odnos prema kulturi u pitanju, postalo „Kultura narodu“! Pitam se, kom narodu? Kom kulturnom kontekstu, kojem jeziku, veri, mitskom tkanju, stereotipu… Narodu kao pojmu, koji se toliko raširio da je progutao hrišćanstvo, islam, radnika i lekara, reditelja i sudiju, glumca… pojmu koji je postao ideologija iznad života. Pojam koji je stvorio kontekst u kome je cultus (negovanje pojedinih ili određenih vrsta izražavanja spram onog što bi nazvali mnogobrojnim korovom) počelo da znači multus… Kontekst koji je postao kulturno-istorijsko nasleđe pregalaštva na prostorima bivše Jugoslavije kojem svi pripadamo. Najbolja ilustracija su parafrazirane reči Teofila Pančića da svi živimo u devedesetim koje nikako da prođu. Meni se čini da dolazi do buđenja iz „jutarnje magle naroda“, da vraćamo u sećanje da jesmo ono što smo dati Bogom po rođenju, imenom po roditeljima, verom po precima.
U kontekstu prethodnog promišljanja, potpuno je razumljivo zašto je Krleža sveprisutan na ovogodišnjem izdanju festivala, na sceni i u razgovorima van scene. Logična je posledica sveukupnog toka festivala najava Marka Misirače da će uskoro režirati „Na rubu pameti“ u Kragujevcu.
Ide se u stari grad kod Pašage u kafanu. Vremena se mešaju, u gradu bosanskih kraljeva i AVNOJ-a sve diše jedno do drugog, meša se u toj neobičnoj smesi jako i nežno, dovoljno da osetite, a da vas ne optereti. Lakoća pripovedanja i spontanost u razmeni je ono što daje draž festivalu, a za šta verujem da je deo identiteta Bosne i Hercegovine, a ne identitluk. Identitet, a ne stereotip. Ne samoobmana već specifičnost.
Četvrte festivalske večeri gledamo Dogvil Narodnog pozorišta u Sarajevu u režiji Lajle Kaikčije. Dogvil je brutalan i moćan u toj violentnosti. Osveta kako je nosi Piratuša Dženi u sebi ima nečeg neobično snažnog, po mom doživljaju. Inspirisan njom nastao je Dogvil. „Niko neće spavati ovde večeras“, kaže nam Dženi. I kaže nam Grejs. Surova pravda koja sa sobom nosi mnogo snage, moćno ilustruje brutalnost iste. Katarza koja vas rasterećuje kroz poistovećenje sa Piratušom.
Slika koju imam: kao „brodolomnici“ broda Kultura smo, koji su se čudom spasli i eto nas na nekom sretnom ostrvu prepunom vodopada, gledamo predstave i govorimo o pozorištu (i o drugome) duboko u noć. Poput brodova koji plove morem, prvo ugledaju svetionik, a kada se približe, vide ostrvo. U ovom slučaju, naš svetionik je bila izvrsna selektorka festivala, glumica i profesorica Tina Laco. U svom bogatom izveštaju govori kako su teatri u dobu korone postali prazni prostori u doslovnom smislu te reči. Sledeći Brukovu tezu, ako je za pozorišnu situaciju potreban neko ko nešto izvodi i neko ko to gleda, onda su pozorišta ostala bez svoja dva bazična raison d’etrea. Drugim rečima: obesmišljena. Ako ništa drugo, festival „Susreti“ u Jajcu je taj raison d’etre vratio pozorištu.
Spremam se da gledam Nije čovjek ko ne umre u režiji Marka Misirače i izvođenju pozorišta Prijedor, da bih se zatim vijugavim koridorskim putem vratila u Novi Sad, da u petak vidim Veru Kroner kako snagom erosa pobeđuje smrt.
Šta se zbiva u zemlji i svetu, šta ima u novinama i kako provesti vreme?
Svake srede u podne Međuvreme stiže elektronskom poštom. To je sasvim solidan njuzleter i zato se prijavite!
“Osećali smo da nečemu dolazi kraj. Naravno, niko od nas nije znao šta nas čeka, naročito ne da će se sve tako krvavo raspasti, ali da će sve biti drugačije – to se osetilo u vazduhu. I Titova smrt se desila upravo na početku te dekade. Mislim da je među nama postojao iracionalni osećaj ‘sad ili nikad’”
“Hoćemo da napravimo veliki nezavisni teatar, da radimo ono što mi hoćemo, što druge kolege hoće... A o tome kakva je situacija na nezavisnoj sceni najbolje govori to što nam je Ministarstvo za kulturu za ovaj projekat dalo dve hiljade evra bruto, to je hiljadu i osamsto neto”
"Najveća pretnja srpskom jeziku nisu nekakve mračne strane sile poput latinice, anglicizama ili interneta, nego tvrdokorna domaća nepismenost i nekultura", rekao je pre koju godinu Ranko Bugarski u razgovoru za „Vreme“
„Ljudi su toliko puni straha da pravo na svoje mišljenje odbijaju u startu. Oni hoće da svoju krivicu podele sa drugima, da ne preuzimaju odgovornost, u jednoj neodređenosti hoće ljudi da žive“
Slika malobrojnih i umornih ekoloških aktivista jutro posle u Pionirskom parku, je slika svih dosadašnjih protesta protiv autokratske vlasti Aleksandra Vučića i njenih nauma. Nije, međutim, rudarenje ili nerudaranje litijuma srž problema u Srbiji
Šta to Olimpijske igre već 2800 godina pokreću u ljudima? Zašto jedan Lebron Džejms posle svega hoće i olimpijsko odličje? A Novak Đoković, koji je osvojio sve što se osvojiti može, plače kao dete zbog toga što je osvojio zlato na Olimpijadi. Zašto, čoveče?
Arhiva nedeljnika Vreme obuhvata sva naša digitalna izdanja, još od samog početka našeg rada. Svi brojevi se mogu preuzeti u PDF format, kupovinom digitalnog izdanja, ili možete pročitati sve dostupne tekstove iz odabranog izdanja.
Šta se zbiva u zemlji i svetu, šta ima u novinama i kako provesti vreme?
Svake srede u podne Međuvreme stiže elektronskom poštom. To je sasvim solidan njuzleter i zato se prijavite!