Openhajmer je priča o čoveku koji je političarima u ruke predao oružje za masovno uništenje, bombu kakvu svet ranije nije video. Poigravajući se vremenskim tokovima, crno-belom i kolor fotografijom, Nolan polako gradi svoju priču. Trosatno trajanje filma trebalo bi da mu obezbedi dovoljno prostora da kaže i prikaže sve što želi. Ipak, preko dosta toga se samo preleti
Dugoočekivani film Kristofera Nolana konačno je stigao u bioskope izazvavši ono što su njegovi tvorci i očekivali – senzaciju. Da se radi o čistokrvnom bioskopskom hitu jasno govore podaci sa blagajni: za prvih nekoliko dana prikazivanja Openhajmer je u svetu inkasirao gotovo 175 miliona dolara, što je rezultat vredan svakog divljenja – tim pre što se ne radi o tipičnom letnjem holivudskom blokbasteru u kome sve pršti od akcije, već o ozbiljnom biopiku u čujem je fokusu život Dž. Roberta Openhajmera (1904–1967), naučnika koji je ključno doprineo nastanku atomske bombe. Ni gledaoci u Srbiji nisu ostali ravnodušni. Za samo četiri dana, Openhajmer je zaradio oko 19 miliona dinara i gledalo ga je nešto više od 28.000 gledalaca, što je najuspešniji start jednog Nolanovog filma na našim prostorima.
Dileme nema – Nolan je snimio Openhajmer sa namerom da se nametne na sledećoj dodeli “Oskara”. Takođe nema dileme da će mu to i poći za rukom jer ništa ne uspeva tako dobro kao uspeh. U pitanju je film rađen na važnu i aktuelnu temu, krcat cenjenim glumcima, besprekorno produciran i “upakovan”. Akademija obično favorizuje biografske filmove, što je još jedna krupna prednost kada pričamo o “Oskarima”. Kilijan Marfi briljira u naslovnoj ulozi (niko ne trepće tako lepo kao on), i teško da će se naći neko ko će moći da mu parira na sledećoj dodeli “Oskara”, pa čak i da mu se približi – zlatna statueta za najboljeg glumca praktično kao da je već u njegovim rukama. Pored Marfija, u filmu glume sve sami glumački favoriti: Florens Pju, Emili Blant, Robert Dauni mlađi, Met Dejmon, Džoš Hartnet… Lista zvezda je podugačka, a neka poznata lica su morala da se zadovolje veoma kratkim pojavljivanjima (Kenet Brana, Rami Malek, Geri Oldman, Džek Kvejd, Kejsi Aflek), što ih, doduše, nije sprečilo da i na ograničenom prostoru ostave snažan utisak. Nije se ovde štedelo ni u jednom segmentu, pa je budžet filma dostigao čak 100 miliona dolara – što baš i nije uobičajeno za drame. Nolan se namerio da snimi “dramski blokbaster” i to mu je, očigledno, i pošlo za rukom.
Oppenheimer_SRB…
Kockice su se složile kako treba i sada je već jasno da je Openhajmer “omađijao” publiku i kritiku, te da se radi o filmu koji će obeležiti 2023. godinu. U beogradskim sinepleksima ponovo su se pojavili redovi za karte, a projekcije, pa makar bile i u najvećim salama, neretko su rasprodate ili gotovo rasprodate. To je zaista divan prizor, a povratak najšire publike u bioskope nešto je čemu će se radovati svaki filmofil – pa makar ostao ispred vrata kino-dvorane jer nije na vreme uspeo da nabavi ulaznicu. Nije sporno da je uspehu Openhajmera doprinela i duga i iznenađujuće pametno vođena promotivna kampanja koja je, što je novitet i kod nas i u svetskim okvirima, obuhvatila dva filma. Sticaj (slučajnih?) okolnosti doveo je do toga da 21. jula 2023. u distribuciju uđu dva potencijalno velika hita: Nolanov Openhajmer i Barbi u režiji Grete Gervik, filmovi koji se međusobno dijametralno razlikuju. Dok je prvi mračni biopik koji nas upozorava koliko smo blizu Apokalipsi, drugi je šarena fantazija sa plesom i pevanjem, u čijem je središtu čuvena lutka u tumačenju Margo Robi. Magovi marketinga su tu prepoznali potencijal i poentirali: umesto da budu jedno drugom konkurencija, Barbi i Opehajmer su se ispomogli. Iako je Barbi veći hit koji je u prvom vikendu zaradio gotovo dvostruko više od Nolanovog filma, ovde su svi na dobitku – uključujući vlasnike bioskopa, koji prvi put od izbijanja pandemije korone rade punom parom.
Openhajmer je domaćinski urađen film, snimljen na filmskoj traci i prilagođen za IMAX sale (imajte u vidu da u Srbiji postoji samo jedna IMAX sala – i to u Tržnom centru “Galerija”). Za projekat je okupljena ozbiljna ekipa i uloženo je mnogo truda, talenta i novca kako bi se postigao zadati cilj. U pitanju je film “za odrasle” koji se bavi istorijom i ozbiljnim temema, a takve filmove obično ne prati ovolika pomama. Entuzijastični gledaoci i kritičari Nolanovu novu režiju već proglašavaju za remek-delo, pa čak i “film veka”, što je – naravno – preterano i verovatno napisano u žaru sveopšteg oduševljenja koje je Openhajmer izazvao tokom protekle nedelje. I to je u redu. Ali… Kada se uzbuđenje malo stiša, postaće jasno da je Nolan snimio film koji uglavnom igra na sigurno, koji je pregledan i vešto montiran, ali koji gotovo uvek ostaje u domenu očekivanog. Ako Openhajmera uporedimo sa filmom Dž. F. K, koji je Nolanu očigledno poslužio kao uzor i svojevrsna mustra, znatna prednost je na strani starijeg. Oliver Stoun je pre trideset i nešto zaista maestralno sklopio svoje viđenje američkog društva. Nolan je pokušao da uradi isto, s tim što mu je ponestalo veštine i sreće da se približi dometu filma uzora.
Openhajmer je priča o čoveku koji je političarima u ruke predao oružje za masovno uništenje, bombu kakvu svet ranije nije video. Poigravajući se vremenskim tokovima, crno-belom i kolor fotografijom, Nolan polako gradi svoju priču. Trosatno trajanje filma trebalo bi da mu obezbedi dovoljno prostora da kaže i prikaže sve što želi. Ipak, preko dosta toga se samo preleti. Veoma je teško pratiti tako složenu i razgranatu mrežu likova – određena pojednostavljenja bi rasteretila narativ i olakšala gledanje i razumevanje. Ovako Nolan malo štrpne na jednom mestu, pa na drugom, trećem, a onda žuri dalje, dalje, dalje… Srećom po film, montažerka Dženifer Lejm, koja je sa Nolanon već sarađivala i na Tenetu, a proslavila se saradnjama sa Noom Bumbahom (inače jednim od scenarista “konkurentskog” hita Barbi), obavila je zaista maestralan posao i znatno olakšala probijanje kroz ovaj zamršen i brojnim činjenicama zatrpan film.
Glavni problem Openhajmera leži u njegovoj poslednjoj trećini. Nakon eksplozije nuklearnih bombi u Japanu, film se samo nakratko bavi fizičarevom grižom savesti, a onda se usredsređuje na salijerijevski pokušaj da se uništi naučnikov kredibiltet. “Uništitelj svetova” se tada pretvara u progonjenu žrtvu, gotovo pa u mučenika, i dosta toga što smo ranije videli u filmu relativizuje se i/ili prigušuje. Nolan, koji je napisao scenario po biografiji Američki Prometej: Trijumf i tragedija Dž. Roberta Openhajmera Kaja Berda i Martina Džeja Šervina, odlučio je da Džulijusa Roberta Openhajmera prikaže kao heroja – što on svakako nije bio, bez obzira na kasniji pokušaj iskupljenja kroz zalaganje da se prekine dalji razvoj bombi. O razaranju Hirošime i Nagasakija se priča, ali se ona ne prikazuju – niti se eksplicitno prikazuju posledice koje su ostavile atomske bombe – što je svestan izbor kako se Openhajmer ne bi pred očima gledalaca transformisao u antijunaka. Ipak je ovo holivudski film, i bez obzira na određenu dozu polemike, američka zastava u njemu i dalje mora ponosno da se vijori.
Ipak, jedno je nesporno, a to je od svega i najvažnije: upozorenje na samom kraju filma zaista ledi krv u žilama. Gledaoci u mrak bioskopskih sala ulaze dok se senka Trećeg svetskog rata – a možda čak i nečeg goreg od toga – nadvija nad svima nama. Odnosi SAD i Rusije su sve zategnutiji, pa je samim tim sve veći i strah od novog nuklearnog pustošenja koje bi ovoga puta lako moglo da bude i konačno. U tom kontekstu, Openhajmer se pojavio u pravo vreme i zaista je potrebno da ga odgleda što više ljudi. Zahvaljujući Openhajmeru, njegovim saradnicima i naslednicima, sada živimo u svetu koji se može uništiti jednim pritiskom dugmeta. Gorka je to pilula, ali je treba progutati.
Šta se zbiva u zemlji i svetu, šta ima u novinama i kako provesti vreme?
Svake srede u podne Međuvreme stiže elektronskom poštom. To je sasvim solidan njuzleter i zato se prijavite!
“Osećali smo da nečemu dolazi kraj. Naravno, niko od nas nije znao šta nas čeka, naročito ne da će se sve tako krvavo raspasti, ali da će sve biti drugačije – to se osetilo u vazduhu. I Titova smrt se desila upravo na početku te dekade. Mislim da je među nama postojao iracionalni osećaj ‘sad ili nikad’”
“Hoćemo da napravimo veliki nezavisni teatar, da radimo ono što mi hoćemo, što druge kolege hoće... A o tome kakva je situacija na nezavisnoj sceni najbolje govori to što nam je Ministarstvo za kulturu za ovaj projekat dalo dve hiljade evra bruto, to je hiljadu i osamsto neto”
"Najveća pretnja srpskom jeziku nisu nekakve mračne strane sile poput latinice, anglicizama ili interneta, nego tvrdokorna domaća nepismenost i nekultura", rekao je pre koju godinu Ranko Bugarski u razgovoru za „Vreme“
„Ljudi su toliko puni straha da pravo na svoje mišljenje odbijaju u startu. Oni hoće da svoju krivicu podele sa drugima, da ne preuzimaju odgovornost, u jednoj neodređenosti hoće ljudi da žive“
Slika malobrojnih i umornih ekoloških aktivista jutro posle u Pionirskom parku, je slika svih dosadašnjih protesta protiv autokratske vlasti Aleksandra Vučića i njenih nauma. Nije, međutim, rudarenje ili nerudaranje litijuma srž problema u Srbiji
Šta to Olimpijske igre već 2800 godina pokreću u ljudima? Zašto jedan Lebron Džejms posle svega hoće i olimpijsko odličje? A Novak Đoković, koji je osvojio sve što se osvojiti može, plače kao dete zbog toga što je osvojio zlato na Olimpijadi. Zašto, čoveče?
Arhiva nedeljnika Vreme obuhvata sva naša digitalna izdanja, još od samog početka našeg rada. Svi brojevi se mogu preuzeti u PDF format, kupovinom digitalnog izdanja, ili možete pročitati sve dostupne tekstove iz odabranog izdanja.
Udario snobizam na kemp, udario hit na autorski nerv...
Međuvreme
Šta se zbiva u zemlji i svetu, šta ima u novinama i kako provesti vreme?
Svake srede u podne Međuvreme stiže elektronskom poštom. To je sasvim solidan njuzleter i zato se prijavite!