Koncept specijala „Manjinske zajednice u Srbiji“ jeste da se manjinske zajednice predstave u svetlu sadašnjeg trenutka, te da se stereotipni i folklorni pristupi zamene uvidima koliko toga imamo zajedničkog.
Često se događa da se etikete koje su pripisane određenoj manjinskoj zajednici prenose generacijama. Takođe, postoji sklonost u javnosti da „dežurni krivci“ bivaju izvučeni po potrebi, kao i da se sportski, naučni ili umetnički uspesi pripadnika manjinskih zajednica lako i brzo pripišu vlasništvu većinskog naroda.
Želimo da ovim projektom načinimo pre svega jedan antropološki uvid u kapacitete našeg društva u celini, sa pretenzijom da istaknemo modus življenja koji je utemeljen na međusobnom poznavanju, uvažavanju i razumevanju svih nacionalnih zajednica koje žive u Srbiji.
Urednica Nataša Heror
Zajednica Rusina je već skoro 270 godina prisutna na prostorima vojvođanske ravnice, nekadašnje močvarne teritorije. Poznata je po najmlađem slovenskom književnom jeziku, zvanično kodifikovanom 1923. godine gramatikom bačko-rusinskog govora dr Havrijila Kosteljnika, jednog od najobrazovanijih i najpoznatijih vojvođanskih Rusina, takođe po festivalu narodnih pesama „Červena ruža“, kao i po krsturskoj paprici. Zajednica Rusina je mnogo više od nabrojanih opštepoznatih činjenica.
Saša Sabadoš / Саша Сабадош
Jer baš kao u slučaju svih nacionalnih zajednica u Srbiji, i Rusine najčešće gledamo kroz folklorne naočare, zaboravljajući na širi kulturni, obrazovni, socijalni, pa čak i politički doprinos koji su dali pojedinci ovom društvu, podsećaju Saša Sabadoš, master istoričar i istraživač Rusina, i religiolog i kulturolog Miroslav Keveždi, inače prvi direktor Zavoda za kulturu vojvođanskih Rusina.
„Rusinski ‘ledeni breg’ je takav da je prvo vidljiv folklorni život kroz nekoliko festivala. Ono što je ispod površine jeste prisustvo duge tradicije obrazovanja i religioznosti – kada se ove dve karakteristike spoje, dobija se u kulturnom kodu određena urednost i spremnost, tako da su Rusini često priznati kao dobri majstori, pouzdani saradnici, verzirani stručnjaci“, kaže Miroslav Keveždi.
„S druge strane, biti obrazovan u ravnoj Vojvodini uglavnom znači da morate da se selite bar u prvi veći urbani centar, a često i van države. Obrazovani su zato izloženi melting–pot-u urbane sredine, i u drugom ili trećem kolenu se asimiluju, slično kao i drugi“, dodaje Keveždi.
„Kada bismo sakupili sve reportaže nacionalnog javnog servisa i elektronskih medija sa nacionalnom pokrivenošću o Rusinima, a nema ih malo, videli bismo da su svi ti prilozi zapravo isti. Svi se oni baziraju na predstavljanju narodne nošnje, pesama i igara“, kaže Saša Sabadoš, dodajući da tu, nažalost, nema mesta predstavljanju dostignuća iz oblasti nauke, književnosti ili savremenog umetničkog izraza.
Još je dvadesetih godina prošlog veka Havrijil Kosteljnik, rusinski lingvista i pisac, u jednom pismu istakao da za publikacije na rusinskom jeziku ne šalje svoja najbolja dela, jer su i takva za rusinski narod sasvim dovoljna.
„Danas se na rusinskom jeziku razvija postmoderna književnost, alternativno pozorište, a postoje i brojni savremeni vizuelni umetnici koji svoju inspiraciju traže i u svom rusinskom poreklu“, kaže Sabadoš. „Smatram da je upravo ta mogućnost prihvatanja modernosti od strane nove rusinske kulturne i intelektualne elite specifičnost koja bi se trebala više predstavljati i u medijima na srpskom jeziku, pa i van granica naše zemlje.“
Nagrada „Anasoft litera“, priznanje za najbolje prozno delo u Slovačkoj, koje se 2019. našlo u rukama Ivana Međešija, mladog pisca iz Vojvodine, mnoge ljubitelje knjige i književnosti (prijatno) je iznenadila. Pobednička zbirka priča Jedenie je, u stvari, rusinsko delo prevedeno na slovački jezik. Nagrađena zbirka predstavlja urbanu introspekciju zajednice Rusina, dijaspore ovog naroda koja živi u Vojvodini, ali svakako ne u „folklorizujućem“ maniru.
KRATKA ISTORIJA RUSINA U VOJVODINI
Krajem 17. i početkom 18. veka odvila su se dva značajna događaja u istoriji srednjeevropskog prostora. Prvi je zauzimanje teritorije današnje Vojvodine koja je do tada bila pod Osmanlijskim carstvom, što je Habzburška monarhija potvrdila Karlovačkim mirom iz 1699, a drugi je izbijanje ustanka kneza Ferenca Rakocija u Ugarskoj, koji je trajao od 1703. do 1711. godine.
„Prvi događaj je doveo do toga da jedan slabo naseljen i močvaran predeo bude planski osposobljen za život i kolonizaciju stanovništva koje će se baviti zemljoradnjom. Drugi događaj koji sam spomenuo doveo je do toga da je stanovništvo na prostorima koji su bili najteže zahvaćeni ratnim dešavanjima početkom 18. veka, a to je prostor tadašnje severoistočne Ugarske, lošim uslovima života bilo dovedeno do situacije da se naseli prvo na komorsko dobro Krstur, a zatim i u Kucuru u Bačkoj“, objašnjava Saša Sabadoš.
Inače, u rusinskoj zajednici se prepoznaju najmanje dve struje kao društveno-politički fenomen: ukrajinska i antiukrajinska.
„Ukrajinska struja odgovara shvatanju države Ukrajine da su Rusini ukrajinska dijaspora, a deo dijaspore to tako i prihvata. Antiukrajinska struja to ne prihvata i ima svoje podstruje koje umesto Ukrajine traže svoje poreklo u Rusiji ili (istočnoj) Slovačkoj, a nekad je, pre 1918, postojala i promađarska struja. Ukrajinska struja Rusine posmatra kao deo ukrajinskog naroda, a druga smatra da su Rusini poseban narod. Prva struja otuda ima matičnu državu, tj. nacionalnu većinu – u Ukrajini“, objašnjava Miroslav Keveždi dodajući da druga struja u nedostatku matične države najčešće ni ne zna da Rusinima zapravo ukida status nacionalne manjine (jer za nju rusinska nacionalna većina ne postoji), već joj nesvesno dodeljuje status manjinskog naroda – nekog ko se razlikuje od državotvornih Srba, Slovaka, Ukrajinaca, Poljaka – ali svoju državu nema.
„Skoro da se može izvesti pravilo kako su manjinski narodi redovno spremni na deljenje sudbine sa većinskim narodom, a da se nacionalne manjine, koje imaju svoju nacionalnu većinu u nekoj državi-naciji – matičnoj državi, orijentišu u odnosu na nju“, zaključuje Keveždi.
CENTRALNE LIČNOSTI ZAJEDNICE RUSINA – NEKAD I SAD
Zajednica Rusina ima zavidni broj intelektualaca i umetnika koji rade i stvaraju širom Srbije. Najistaknutiji među njima su članovi Srpske akademije nauka i umetnosti, Vojvođanske akademije nauka i umetnosti, Nacionalne akademije nauka Ukrajine i Svetske akademije rusinske kulture.
MAK: Multimedijalni časopis za mlade na rusinskom МАК: Мултимедияален
часопис за младех
Već pomenuti Havrijil Kosteljnik je svakako centralna ličnost u kontekstu nacionalnog preporoda Rusina na ovim prostorima. On je autor prve knjige umetničke poezije na jeziku bačko-sremskih Rusina, prve Gramatike, prvog originalnog dramskog teksta, prvih umetničkih pripovetki.
„Jedan od najplodnijih rusinskih pisaca Mihajlo Kovač se ostvario u svim književnim rodovima i prevođen je na više jezika. Đura Papharhaji je kao pesnik, prozaista, dramski pisac i kritičar bio istaknut i izvan rusinske zajednice kao dobitnik Vukove nagrade, a jedno kratko vreme bio je i direktor Drame novosadskog SNP-a“, smatra Saša Sabadoš.
„Retkost je da je neko istovremeno i otvoreno član manjinske zajednice, i prihvaćen od strane šireg društva“, kaže Miroslav Keveždi. „Postoje Rusini koji su stigli na visoke pozicije, ali i tu je česta pojava da uz takvu afirmaciju proporcionalno nestaje nacionalni predznak, tj. ti ljudi postaju deo neke šire zajednice – srpske, slovačke, američke ili neke druge.“
Rusini tako neretko spominju Endija Vorhola kao člana rusinske zajednice (iz SAD, a porodica je iz Slovačke), ali je on bio Rusin sasvim privatno, u krugu porodice, podseća Keveždi, i dodaje:
„U Srbiji postoji više Rusina koji su uspeli da se pozicioniraju na široj društvenoj sceni, a da nisu istovremeno i potisnuli svoju nacionalnu pripadnost – akademik Julijan Tamaš, novinar i pisac Mihal Ramač, na primer. Postoje i druga pozicionirana imena, ali smatram nepriličnim da u nekog uprem prstom, a on možda želi da to ostane privatna stvar, tj. ne želi da bude prepoznat kao pripadnik nacionalne manjine.“
Saša Sabadoš među uticajne ličnosti rusinske zajednice ubraja i lingvistu prof. dr Julijana Ramača, autora važeće Gramatike rusinskog jezika i urednika tri rusinska rečnika, njegovog sinovca, autora prvog celovitog prevoda Svetog pisma na rusinski, prof. dr Janka Ramača, trenutno najuglednijeg rusinskog istoričara. „Tu je lingvista prof. dr Mihajlo Fejsa, koji se trenutno bavi pitanjem novog rusinskog pravopisa, istoričar prof. dr Đura Hardi, novinar i pisac dr Boris Varga, književnik, publicista i kulturno-prosvetni radnik Đura Laćak, književnica Irina Hardi-Kovačević, Melanija Rimar i drugi“, zaključuje Saša Sabadoš.
Rusini u Vojvodini
Prvi Rusini na ovim prostorima pominju se 40-ih godina 18. veka, a prvo organizovano naseljavanje se odvilo 1751. godine. Naredni talasi naseljavanja Rusina u današnju Vojvodinu usledili su u narednim decenijama, a poslednji se dogodio polovinom 19. veka kada je jedan broj Rusina iz današnje istočne Slovačke naselio Šid i okolinu, gde su se pedesetak godina ranije već naselili Rusini poreklom iz Krstura i Kucure. Prema poslednjem popisu iz 2011, u Republici Srbiji i Vojvodini bilo je 14.246 pripadnika rusinske nacionalne zajednice, a najviše ih živi u Ruskom Krsturu, Kucuri, Šidu, Vrbasu, Novom Sadu i Đurđevu.
Projekat Manjinske zajednice u Srbiji podržalo je Ministarstvo kulture i informisanja
Šta se zbiva u zemlji i svetu, šta ima u novinama i kako provesti vreme?
Svake srede u podne Međuvreme stiže elektronskom poštom. To je sasvim solidan njuzleter i zato se prijavite!
Politika Aleksandra Vučića i on sam našli su se u žestokoj manjini uprkos danonoćnim propagandnim aktivnostima. Sam je sebe uvukao u riotintovsku klopku, zavadio se sa rođenim biračkim telom, pa čak ni neki njegovi stranački dužnosnici nikako nisu srećni zbog rudnika litijuma. Govore to novinarima off the record. Čak je uspeo da praktično okrene protiv sebe i šumskog čoveka Emira Kusturicu, a za to se baš valjalo potruditi
Najveći protest protiv kopanja litijuma, prema oceni Arhiva javnih skupova, održan je u Kniću, gde se okupilo oko 300 građana, što bi bilo kao 191000 u Beogradu. Ipak, najveće iznenađenje bio je skup u Rači, mestu u kome su na decembarskim izborima učestvovale samo dve liste – Srpske napredne stranke i Socijalističke partije Srbije – i u kome opozicije nema ni u tragovima. Tamo se protiv litijuma okupilo oko 400 ljudi
U ponedeljak se obeležavao Svetski dan mladih. U tom trenutku, Ivan Bijelić, Nikola Ristić i Jevđenije Dimitrijević su u zatvoru “Padinska skela”; nekoliko dana ranije, premijer Vučević je napao studentkinju Milu Pajić, koja je govorila na protestu u Novom Sadu, iznevši niz uvreda na njen račun
Izveštaj o radu Inspektorata za rad za 2023. godinu pokazao je da su inspektori rada prilikom izvršenih inspekcijskih nadzora zaticali na radu “na crno” strane državljane. U kakvim uslovima rade i koliko često inspekcija rada proverava status stranih radnika
Da li uobičajeni izazovi roditeljstva mogu da se sažmu u onih pet minuta u kolima kada, posle posla, skupljate snagu pre nego zakoračite ka vrtiću da pokupite svoje dete? Ili u onom brzom ispijanju kafe, kada se pravi plan kako sve da se stigne, a da se dovoljno posvetite deci? Ili u neprestanom strahu da li ih dobro odgajate? A tu je još jedan krupan izazov – čitav paket koji donosi novo doba, oličen u digitalnim uređajima i eri ekrana, društvenim mrežama i igricama
Slika malobrojnih i umornih ekoloških aktivista jutro posle u Pionirskom parku, je slika svih dosadašnjih protesta protiv autokratske vlasti Aleksandra Vučića i njenih nauma. Nije, međutim, rudarenje ili nerudaranje litijuma srž problema u Srbiji
Šta to Olimpijske igre već 2800 godina pokreću u ljudima? Zašto jedan Lebron Džejms posle svega hoće i olimpijsko odličje? A Novak Đoković, koji je osvojio sve što se osvojiti može, plače kao dete zbog toga što je osvojio zlato na Olimpijadi. Zašto, čoveče?
Arhiva nedeljnika Vreme obuhvata sva naša digitalna izdanja, još od samog početka našeg rada. Svi brojevi se mogu preuzeti u PDF format, kupovinom digitalnog izdanja, ili možete pročitati sve dostupne tekstove iz odabranog izdanja.
Šta se zbiva u zemlji i svetu, šta ima u novinama i kako provesti vreme?
Svake srede u podne Međuvreme stiže elektronskom poštom. To je sasvim solidan njuzleter i zato se prijavite!