Izdavač: Rende, Beograd, 2005. Prevod sa engleskog: Vladimir Arsenijević
Stožernim umetničkim ostvarenjima ovog pokoljenja pisaca, koje će nešto kasnije biti nazvano bit-generacijom, s pravom se smatraju romani Goliručak Vilijama Berouza i Naputu Džeka Keruaka. Najčešće se, međutim, previđa pionirska uloga Pola Boulsa: on je bio taj koji je romanom ČajuSahari (1949) budućim bitnicima poručio da izlaz ne postoji, ali da ga svakako treba tražiti do poslednje kapi ne samo krvi već i svih ostalih telesnih tečnosti
Ifyouseeher, sayhello, shemightbeinTangier Bob Dylan
„Kao i svaki romantik, oduvek sam na neki nejasan način bio uveren da ću u jednom trenutku u svom životu naići na čudesno mesto koje će mi, pošto mi otkrije svoje tajne, podariti mudrost i zanos – možda čak i smrt“, piše Pol Bouls u svojoj autobiografiji. To mesto, kako to valjda jedino i može biti, dobilo je svoje fizičko obličje u snu. Jedne noći 1947. godine, Bouls je usnio „san o čudesnom gradu“ Tangeru. Tada je odlučio da se vrati u taj marokanski grad, s kojim se prvi put susreo petnaestak godina ranije, da u njemu potraži mudrost, zanos i smrt. Njujork, u kome je do tada živeo, mogao mu je podariti samo ovo poslednje – i to ponajpre u duhovnom smislu.
LJUBAVISLUH: Nije Bouls bio jedini umetnik u kome je posleratna urbana Amerika izazivala snažnu odbojnost i budila neodoljivu želju za bekstvom, ali jeste bio jedan od prvih koji su ta osećanja uspeli da artikulišu na tako ubedljiv način – možda i zato što se podjednako uspešno koristio književnošću i muzikom. Neoromantičarsko razočaranje zapadnom civilizacijom iznedrilo je pedesetih godina čitavu generaciju pisaca koje je Norman Majler nazvao „graničarima na Divljem zapadu američkog noćnog života“. Njihov bunt protiv licemerja i laži „američkog sna“ ogledao se pre svega u stvaranju jedne nove supkulture koja je kanonizovanim vrednostima američkog načina života suprotstavljala različite vidove subverzije: od eksperimentisanja sa drogama do neortodoksnih, sablažnjivih vidova seksualnog ponašanja. Stožernim umetničkim ostvarenjima ovog pokoljenja pisaca, koje će nešto kasnije biti nazvano bit-generacijom, s pravom se smatraju romani Goliručak (1959) Vilijama Berouza i Naputu (1957) Džeka Keruaka. Najčešće se, međutim, previđa pionirska uloga Pola Boulsa: on je bio taj koji je romanom ČajuSahari (1949) budućim bitnicima poručio da izlaz ne postoji, ali da ga svakako treba tražiti do poslednje kapi ne samo krvi već i svih ostalih telesnih tečnosti.
U tu potragu Bouls je krenuo vrlo rano. Do svoje osamnaeste godine bavio se iznalaženjem različitih vidova ublažavanja uticaja nesnosne formalizovanosti života američke srednje klase, kojoj je po rođenju pripadao. U trećoj godini je umeo da čita, u četvrtoj je počeo da piše priče, a ubrzo i nadrealističku poeziju i svoja prva muzička dela. Prve pesme objavio je u šesnaestoj godini; u osamnaestoj je napustio školu, a zatim i Sjedinjene Države. U toj prvoj od nekoliko korenitih promena vlastitog života, otišao je u Pariz. „Nisam bežao“, reći će znatno kasnije, „već sam trčao prema nečemu, mada u ono doba nisam znao šta je to.“ U odgonetanju te tajne često je tražio pomoć među najzanimljivijim umetnicima svoga doba: sa Aronom Koplandom studirao je kompoziciju; pisao je muziku za filmove Orsona Velsa i drame Tenesija Vilijamsa; Kristofer Išervud je njemu u čast glavnu junakinju svog romana ZbogomBerlinu nazvao Sali Bouls (u filmu Kabare, Liza Mineli će joj podariti konačni lik); Gertruda Stajn mu je 1951. godine predložila da ode u Maroko, u Tanger. Nekoliko godina posle prvog susreta s Tangerom upoznao je i svoju buduću suprugu. Džejn Auer, romansijerka i dramski pisac, gajila je erotsku naklonost isključivo prema suprotnom polu; Bouls je bio biseksualac. To im, međutim, nije smetalo da – ujedinjeni hedonističkim stavom da od života treba tražiti isključivo uživanje – više od trideset godina prožive u skladnom braku, zasnovanom na potpunoj ličnoj slobodi obeju strana. „Svirali smo po sluhu“, rekao je o tome Bouls. „Svako je činio ono što mu je godilo.“ Džejn je umrla 1973. godine, Pol potkraj 1999, suvišno je napominjati u kom gradu.
PISAC: Pol Bouls, 1949.
LJUDINIOTKUDA: Tanger kao mitski topos novije američke književnosti rođen je, dakle, u jednom snu Pola Boulsa, ali Bouls na početku romana ČajuSahari ironično i nemilosrdno budi svog glavnog junaka iz sna. Buđenje Porta Morezbija, međutim, samo je privid, jer se on zapravo neće probuditi do kraja. Lutaće kroz opustele terase svesti, svoje i tuđe, u zaludnom nastojanju da se seti s kakvim je ciljem, i kuda krenuo. Zbog toga je njegov put već od prve stranice obeležen putokazima sazdanim od reči kao što su negde, odnekud, niotkuda – mnogo je takvih, podrugljivo neodređenih priloga za mesto u romanu u kome junaci ne znaju ko su, otkuda dolaze i kuda idu. Znaju, ili im se čini da znaju, jedino to da je život negde drugde.
Boulsovi junaci nisu turisti; oni su putnici. Turista putuje da bi se vratio kući, i to je jedina svrha njegovog putovanja: da svome domu donese drvene čaplje i plastične gondole, ili neka druga banalna otelovljenja još banalnijih uspomena. Putnik, s druge strane, putuje upravo zato što nema dom; on ima priču od koje pokušava da pobegne.
Za Porta Morezbija, odlazak u Afriku od početka je neka vrsta želje za nestajanjem. U šetnji, on instinktivno bira mračne ulice, s podsvesnom nadom da će jedna od njih biti bez izlaza i bez povratka. Pri tom, gotovo s gađenjem zapaža da Afrikance odlikuje „slepa, masovna želja za životom“, i aristokratski uživa u nagonu smrti kao svom dragocenom civilizacijskom nasleđu. Istom civilizacijskom nasleđu pripada i svet simulakruma, obesmišljenih himera, svet u kome je Port doživotni zatočenik. Stoga on prema Kit oseća istinsku nežnost samo onda kada nije sa njom, kada je doživljava kao sliku u svesti, sliku lepe žene kraj prozora. U stvarnosti, prizor te iste žene kraj prozora ne budi u njemu ništa osim želje da pobegne. Zato je toliko očajan i u Tangeru, kao i na bilo kom drugom mestu: ono što je nekada bilo dragocena mentalna predstava, pretapa se u banalnu svakodnevicu. Davanje konkretnog obličja mitskim predstavama i idealima opasan je posao. San treba da ostane san: on postaje laž onog trenutka kada se pretvori u stvarnost.
O tome svedoče i Portova iskustva s prostitutkama: njemu te otužne avanture nisu potrebne zarad pukog seksualnog zadovoljstva, već stoga što njima proživljava ono dragoceno prviput (koje je još dragocenije zbog toga što je obično i poslednji). On ne traga za prijatnim, uzbudljivim, ili prosvetljujućim, već za neponovljivim iskustvima. Jedan od osnovnih paradoksa ljudskog života jeste taj što je sam po sebi neponovljiv, a pri tom ispunjen beskonačnim ponavljanjem istih situacija, misli, ljudi i događaja. Od tog paradoksa Port pokušava da pobegne, i to, ako je moguće, bez povratka. Zbog toga su mu potrebne mračne ulice i prljave birtije, ogavni svodnici i večno šesnaestogodišnje prostitutke. Samo, u Africi satovi stoje, ali vreme svejedno teče.
GLUMAC: Džon Malkovič u filmu „Čaj u Sahari“ Bernarda Bertolučijam, 1990.
NADRUGOJSTRANINEBA: Vreme ljubavi za Kit i Porta prošlo je i pre polaska na put u Afriku. Njih dvoje ušli su u onaj tužni stadijum međusobnog odnosa kada u restoranu zabavu očekuju od gostiju za susednim stolom. Zato očajnički menjaju restorane, gradove, podneblja; stolovi pored njih, međutim, ostaju neumoljivo prazni. Ksenofobični kosmopolitizam, osnovno obeležje njihovog osećanja sveta, karakterističan je i za mnoge druge Boulsove junake, ponajpre one u romanima Paukovakuća i Iznadsveta. Vazda u potrazi za Drugošću, za nečim što je iza i izvan svakog ljudskog iskustva, oni samo naizgled žude za upoznavanjem novih ljudi i naroda, pošto se podjednako gnušaju svih predstavnika ljudskog roda; oni putuju gonjeni nejasnom nadom da negde postoje svet i ljudi potpuno različiti od svega što im je znano. Zato im ni samo putovanje, onaj blaženi trenutak u prostoru ničije zemlje između dva odredišta, ne predstavlja radost (kao, na primer, Keruakovim junacima). Putovanje je za njih stvar mučne unutrašnje prinude, a ne slobodnog izbora. Ironično, trenuci ozarenosti i lepote u novootkrivenim, makar naizgled drugim i drugačijim svetovima, postoje tek kao odrazi glupavih navika koje su želeli da ostave za sobom, u snobovskim ritualima kao što je ispijanje šampanjca u vozu. U takvim ritualima ponajbolje uživaju oni koji su kao Taner, saputnik Morezbijevih, gluvi za pesmu u noći. Onaj ko tu pesmu, kao Kit, uprkos šampanjcu uspe da nasluti i oseti, razaznaće u njoj poruku kakvu nije želeo da čuje: život nije negde drugde; život je obmana na koju smo greškom pristali, privid u kome nije trebalo učestvovati. Ako je prozor vagona prljav, svejedno je kuda prolaziš. U takvim vagonima, čak i onda kada su prepuni, čovek je uvek sam. „Čovečanstvo su svi, izuzev nas samih“, kaže Port. U tome bi trebalo da bude njihova snaga, ali nije – u tome je njihova slabost. Individualizam je bio snaga u devetnaestom veku; u dvadesetom je postao bolest. Od te bolesti boluju Kit i Port. Tu ne pomažu ni šampanjac za doručak, niti jalove egzistencijalističke rasprave.
Raspad njihovog braka – i u tome je možda najveća Bertolučijeva pogreška u filmskom tumačenju ovog romana – nije uzrok njihovog odlaska u Afriku; to je tek posledica nečega od čega oni beže. Oni beže od posleratne, posthumanističke egzistencijalne pustoši. Ne mogu da pomognu jedno drugom, jer se ne razumeju, a ne razumeju se zato što svet i život doživljavaju na dva oprečna načina. Kit u svemu vidi ili sluti skriveni smisao; Port je uveren da je sve lišeno smisla. On stremi ka onome čega se ona užasno boji. Zato ne mogu da se usaglase, premda je i njen i njegov dom negde na drugoj strani neba. Po njoj, međutim, na toj drugoj strani je nešto nepoznato; po njemu, samo noć i ništa više. A putovanjem na istok ne stiže se uvek do jutra.
Šta se zbiva u zemlji i svetu, šta ima u novinama i kako provesti vreme?
Svake srede u podne Međuvreme stiže elektronskom poštom. To je sasvim solidan njuzleter i zato se prijavite!
“Osećali smo da nečemu dolazi kraj. Naravno, niko od nas nije znao šta nas čeka, naročito ne da će se sve tako krvavo raspasti, ali da će sve biti drugačije – to se osetilo u vazduhu. I Titova smrt se desila upravo na početku te dekade. Mislim da je među nama postojao iracionalni osećaj ‘sad ili nikad’”
“Hoćemo da napravimo veliki nezavisni teatar, da radimo ono što mi hoćemo, što druge kolege hoće... A o tome kakva je situacija na nezavisnoj sceni najbolje govori to što nam je Ministarstvo za kulturu za ovaj projekat dalo dve hiljade evra bruto, to je hiljadu i osamsto neto”
"Najveća pretnja srpskom jeziku nisu nekakve mračne strane sile poput latinice, anglicizama ili interneta, nego tvrdokorna domaća nepismenost i nekultura", rekao je pre koju godinu Ranko Bugarski u razgovoru za „Vreme“
„Ljudi su toliko puni straha da pravo na svoje mišljenje odbijaju u startu. Oni hoće da svoju krivicu podele sa drugima, da ne preuzimaju odgovornost, u jednoj neodređenosti hoće ljudi da žive“
Slika malobrojnih i umornih ekoloških aktivista jutro posle u Pionirskom parku, je slika svih dosadašnjih protesta protiv autokratske vlasti Aleksandra Vučića i njenih nauma. Nije, međutim, rudarenje ili nerudaranje litijuma srž problema u Srbiji
Šta to Olimpijske igre već 2800 godina pokreću u ljudima? Zašto jedan Lebron Džejms posle svega hoće i olimpijsko odličje? A Novak Đoković, koji je osvojio sve što se osvojiti može, plače kao dete zbog toga što je osvojio zlato na Olimpijadi. Zašto, čoveče?
Arhiva nedeljnika Vreme obuhvata sva naša digitalna izdanja, još od samog početka našeg rada. Svi brojevi se mogu preuzeti u PDF format, kupovinom digitalnog izdanja, ili možete pročitati sve dostupne tekstove iz odabranog izdanja.
Šta se zbiva u zemlji i svetu, šta ima u novinama i kako provesti vreme?
Svake srede u podne Međuvreme stiže elektronskom poštom. To je sasvim solidan njuzleter i zato se prijavite!