Niko normalan u današnje vreme ni ne sanja da ima nešto protiv policijske države; živimo na policijskoj planeti. Jedna je stvar kad je policijska država ozbiljna, a druga kada je šljampava i brljiva. Dva do sada nesporna policajca zaglavila su pritvor od 30 dana samo zato što su podneli krivičnu prijavu upravo zbog šljampave i bespotrebno brljive policijske hijerarhije u MUP-u Srbije
Dva policajca iz Odeljenja za opservaciju i dokumentaciju u okviru Službe za specijalne istražne metode Uprave kriminalističke policije MUP-a Srbije (dakle ljudi angažovani na tajnom praćenju, ukratko), Mladen Trbović i Milan Dumanović, završili su u pritvoru od trideset dana i sede u CZ-u. Okrivljeni su za krivično delo odavanja službene tajne iz čl. 369, st. 2. KZ, tako što su – pazite sada – prošlog leta podneli krivičnu prijavu protiv niza visokih funkcionera MUP-a Srbije, a zbog krivičnih dela zloupotrebe službenog položaja i trgovine uticajem. Prijavili su Dijanu Hrkalović (sekretar UKP), Dejana Milenkovića (načelnik Službe za specijalne istražne metode, SSIM), Tomislava Radovanovića (zamenik načelnika SSIM) i Gorana Nešića (načelnik Odeljenja za opservaciju i dokumentovanje SSIM).
fotografije: aljazeera /youtube.comUPOZORAVALI NA NEZAKONITOST U RADU MUP-a: Milan Dumanović…
Upitan nedavno na TV N1 za taj slučaj, ministar unutrašnjih poslova Stefanović dr Nebojša mrzovoljno je procedio da ništa od toga što ova dva policajca tvrde u svojoj krivičnoj prijavi „nije istina“. Tako se doveo – po ko zna koji put – u nepriliku sa svoje brzopletosti i nepromišljenosti: ako „ništa nije istina“ od toga što ova dvojica okrivljenih, Trbović i Dumanović, tvrde, onda nema „odavanja službene tajne“, jer neistina ne može biti „državna“ ili bilo koja druga „tajna“. Na to ćemo se vratiti, samo polako.
SPLAVOVI, OPOZICIJA, POTOČARI: Po onome što se može razabrati – a to nije lako, kao što će se videti – Trbović i Dumanović mesecima su upozoravali i opominjali svoje šefove u MUP-u da se određene akcije i operativne radnje sprovode mimo i protiv zakona i pravila službe. Na primer: da se operativni radnici upućuju na zadatke usmenim naredbama, bez potrebnih sudskih naloga i pokrića; da ih se šalje van države na konspirativne poslove, bez službenih legitimacija i bez obaveštavanja i saradnje sa policijama tih zemalja (BiH) koja je moguća i dogovorena međudržavnim sporazumima. Zatim: da ih se, mimo i protiv propisa i pravila Službe, šalje na zadatke unutar države (opservacija lica i vozila ispred nekih splavova, ali i na mitinzima opozicije kako u Beogradu tako i u Banja Luci). Što je još gore, po povratku sa takvih zadataka van granica Srbije (u BiH), od njih se nisu tražili uobičajeni izveštaji (koji se moraju podneti), ali su i njihovi boravci tamo bili lažno predstavljani u operativnim dnevnicima: piše da nisu bili u Banja Luci ili Potočarima, nego u Bajinoj Bašti, Malom Zvorniku ili Loznici. Nisu nosili službene legitimacije (što zahtevaju međudržavni sporazumi sa BiH), naoružanje itd. U bar dva navrata rečeno im je da izigravaju TV ekipe i radili su sa koleginicama.
…i Mladen Trbović
Bruka je pukla kada su Dumanović i Trbović na TV Al Jazeera rekli šta se događalo u Potočarima prilikom napada na Aleksandra Vučića; tamo je Dumanović poslat pod opisanim okolnostima, dakle konspirativno, da „dokumentuje“ događaje. Trbović je na TV snimcima prepoznao kolegu – i još neke kolege – i to je rekao. Posle je ispalo da su oni tamo bili mimo i protiv međudržavnih sporazuma, ali nema objašnjenja zašto, ako su već mogli legalno da dođu, sarađuju sa kolegama i vrate se i – nikom ništa, sve u redu, sve po zakonu. Reč je o uobičajenoj praksi (na osnovu Sporazuma Vlade Republike Srbije i Veća ministara BiH o policijskoj saradnji iz 2011. godine), koji – između ostalog – nalaže uzajamno prisutnim radnicima policije na teritoriji obe države da „moraju sa sobom nositi važeću službenu legitimaciju sa fotografijom“. Zabrana radnicima UKP MUP-a Srbije da u konspirativne akcije nose službene legitimacije i okolnost da se njihovo prisustvo ne najavljuje kolegama iz BiH predstavlja kršenje tog sporazuma i to niko nije još osporio. A šta se osporava?
CENZURA I PROCEDURA: E, tu sada nastaje mali problem. Treće osnovno javno tužilaštvo u Beogradu odbacilo je 14. septembra 2016. krivičnu prijavu Dumanovića i Trbovića (podnetu 4. avgusta 2016). Rešenje o odbacivanju ima dvadeset strana, ali je problem u tome što je na primerku u koji smo imali uvod i na primercima koje su dobili advokati Sead Spahović i Vladimir Todorić (branioci Dumanovića i Trbovića) crnim flomasterom prekrivena barem četvrtina teksta. Dokument izgleda kao da je došao iz CIA, po zahtevu na osnovu Zakona o slobodi informacija (Freedom of Information Act). Zanimljivo je da precrtavanja počinju u delu gde se navode izjave uzete od prijavljenih lica i svedoka iz MUP-a. Najveći deo iskaza v.d. direktora policije Vladimira Rebića zacrnjen je, ali ni drugi nisu prošli bolje. Može se sa izvesnošću pretpostaviti da su zacrnjeni delovi i najzanimljiviji. Ako advokati odbrane ne mogu da dobiju integralni tekst rešenja o odbacivanju krivične prijave koja je – očito – uzrok njihovog hapšenja, to nije dobro. Mogli su da od njih zatraže izjavu o čuvanju službene tajne – ako je tajna, pošto je „neistina“, ali je ovakva cenzura pravosudnih dokumenata zabrinjavajuća i nedopustiva, ometanje pravde i uskraćivanje prava na odbranu.
Zanimljivo je da rešenje o odbacivanju krivične prijave dvojice policajaca sadrži korektno interpretiran sadržaj te prijave, ali cenzuriše izjave kojima se ona osporava. To nije u redu, pa ćemo se zadržati na necenzurisanom delu teksta rešenja. Trbović i Dumanović u detalje opisuju nepropisne i protivzakonite radnje vrha UKP-a i MUP-a Srbije, koje se svode na nepotrebnu konspirativnost tamo gde se moglo raditi i zakonito; na unutrašnje pretnje i zastrašivanja ljudi koji su na to upozoravali; na zloupotrebu Službe unutrašnje kontrole MUP-a; na kršenja građanskih prava putem nezakonitog nadzora i praćenja itd. Ovaj slučaj podseća na onaj zaboravljeni skandal sa protivzakonitim praćenjem izvesne novinarke lista „Alo“ od pre oko godinu dana: tada je ispalo da unutar kabineta ministra radi neformalna ekipa za praćenje i dokumentovanje mimo zakona i pravila Službe. To je rezultiralo uništavanjem ne samo kompjuterskih diskova, već i štampača koji nisu bili ni od kakvog značaja. Stvar je legla, uzbunjivač je popio otkaz i nikom ništa. Tada se barem nisu usudili da hapse; sada hapse. Sličnih skandala bilo je još; ključno pitanje u skandalu Savamala nije da li su neki „kompletni idioti“ nešto rušili i činili ostala krivična dela; ključno pitanje je ko je zabranio policiji da interveniše. Uprkos obećanjima ministra Stefanović dr Nebojše, odgovor na to pitanje (i na ostala) dobiti nećemo.
NEODOLJIVA PRIVLAČNOST POLTRONSTVA: U razgovorima s policajcima čovek može da čuje i jednu zanimljivu primedbu. Deo vrha MUP-a i UKP-a došao je relativno nedavno iz redova BIA i doneo svoje tamošnje običaje. Državna i Javna bezbednost dva su različita zanata i njihovi pripadnici uzajamno su jako nepoverljivi jedni prema drugima – s dobrim razlogom. Državna bezbednost po prirodi stvari sklona je konspiracijama i potajnim delovanjima; Javna bezbednost (što Dumanović i Trbović ističu u svojoj krivičnoj prijavi) radi po propisima, po sudskim ili tužilačkim nalozima i nužno ostavlja pismeni trag za sobom u svim svojim operacijama. Javna bezbednost po prirodi stvari teži zakonitosti i teži da svaki svoj postupak pokrije odgovarajućim papirima (naredbe suda i tužilaštva; službene beleške i izveštaji o svakoj operaciji; itd.).
S druge strane, kriminalističko-obaveštajni rad u okvirima Javne bezbednosti sasvim je legitiman i potreban – ali ako se odvija u skladu sa propisima i zakonom, za šta nema prepreka. Niko – pogotovo ne policija Republike Srpske – ne bi imao primedbu na legalno prisustvo i obaveštajni rad radnika UKP MUP-a Srbije na teritoriji BiH, sve dok se to radi u skladu sa međudržavnim sporazumom (uz službene legitimacije sa fotografijom i blagovremenu najavu).
Ostaje nejasno zašto se stvari nisu radile tako kako to zakon i međudržavni sporazum kažu. Zašto ljude iz UKP-a konspirativno šalju u Banja Luku i Potočare, umesto da to rade legalno? I zašto ih onda zatvaraju pod blesavim izgovorima kad se na to požale? Zašto se službena dokumenta o njihovim boravcima i operacijama van granica Srbije falsifikuju? Ako neko ode u Potočare ili Banja Luku, zašto im se posle piše u operativnim knjigama da su bili u Loznici, Malom Zvorniku ili Bajinoj Bašti? Jedini odgovor je – šljampavost, amaterizam, brljivost i neodoljiva želja da se uvuku sadašnjoj vlasti i nesposobnom ministru.
Šta se zbiva u zemlji i svetu, šta ima u novinama i kako provesti vreme?
Svake srede u podne Međuvreme stiže elektronskom poštom. To je sasvim solidan njuzleter i zato se prijavite!
Politika Aleksandra Vučića i on sam našli su se u žestokoj manjini uprkos danonoćnim propagandnim aktivnostima. Sam je sebe uvukao u riotintovsku klopku, zavadio se sa rođenim biračkim telom, pa čak ni neki njegovi stranački dužnosnici nikako nisu srećni zbog rudnika litijuma. Govore to novinarima off the record. Čak je uspeo da praktično okrene protiv sebe i šumskog čoveka Emira Kusturicu, a za to se baš valjalo potruditi
Najveći protest protiv kopanja litijuma, prema oceni Arhiva javnih skupova, održan je u Kniću, gde se okupilo oko 300 građana, što bi bilo kao 191000 u Beogradu. Ipak, najveće iznenađenje bio je skup u Rači, mestu u kome su na decembarskim izborima učestvovale samo dve liste – Srpske napredne stranke i Socijalističke partije Srbije – i u kome opozicije nema ni u tragovima. Tamo se protiv litijuma okupilo oko 400 ljudi
U ponedeljak se obeležavao Svetski dan mladih. U tom trenutku, Ivan Bijelić, Nikola Ristić i Jevđenije Dimitrijević su u zatvoru “Padinska skela”; nekoliko dana ranije, premijer Vučević je napao studentkinju Milu Pajić, koja je govorila na protestu u Novom Sadu, iznevši niz uvreda na njen račun
Izveštaj o radu Inspektorata za rad za 2023. godinu pokazao je da su inspektori rada prilikom izvršenih inspekcijskih nadzora zaticali na radu “na crno” strane državljane. U kakvim uslovima rade i koliko često inspekcija rada proverava status stranih radnika
Da li uobičajeni izazovi roditeljstva mogu da se sažmu u onih pet minuta u kolima kada, posle posla, skupljate snagu pre nego zakoračite ka vrtiću da pokupite svoje dete? Ili u onom brzom ispijanju kafe, kada se pravi plan kako sve da se stigne, a da se dovoljno posvetite deci? Ili u neprestanom strahu da li ih dobro odgajate? A tu je još jedan krupan izazov – čitav paket koji donosi novo doba, oličen u digitalnim uređajima i eri ekrana, društvenim mrežama i igricama
Slika malobrojnih i umornih ekoloških aktivista jutro posle u Pionirskom parku, je slika svih dosadašnjih protesta protiv autokratske vlasti Aleksandra Vučića i njenih nauma. Nije, međutim, rudarenje ili nerudaranje litijuma srž problema u Srbiji
Šta to Olimpijske igre već 2800 godina pokreću u ljudima? Zašto jedan Lebron Džejms posle svega hoće i olimpijsko odličje? A Novak Đoković, koji je osvojio sve što se osvojiti može, plače kao dete zbog toga što je osvojio zlato na Olimpijadi. Zašto, čoveče?
Arhiva nedeljnika Vreme obuhvata sva naša digitalna izdanja, još od samog početka našeg rada. Svi brojevi se mogu preuzeti u PDF format, kupovinom digitalnog izdanja, ili možete pročitati sve dostupne tekstove iz odabranog izdanja.
Šta se zbiva u zemlji i svetu, šta ima u novinama i kako provesti vreme?
Svake srede u podne Međuvreme stiže elektronskom poštom. To je sasvim solidan njuzleter i zato se prijavite!