![](https://vreme.com/wp-content/uploads/2024/08/62-04-309x232.jpg)
Konkretno, reč je o onome što se radi i preduzima da bi porodično ime trajalo. Ne mislim na zadužbine, legate, fondacije i slično, mislim na svakodnevne, manje-više obične poteze iz neke unutrašnje, privatne potrebe. Evo dva primera:
Donedavno je u čačanskoj Umetničkoj galeriji „Nadežda Petrović“ bila višemedijska izložba „Genus – porodične priče“ Milete Prodanovića, o nekolikim događajima iz bogate istorije autorove porodice, od velikih seoba iz 18. veka do polovine prošlog. U njenom središtu je prelepa priča o susretu Milete Prodanovića kad mu je bilo četrnaest godina i Miloša Crnjanskog u čačanskoj galeriji, na istom mestu gde je održana i zbog koje je nastala ova izložba. „Godine 1973. Miloš Crnjanski je dobio Disovu nagradu, bio je posle dodele skup ovde u Galeriji i ja sam se zatekao tu, pamtim veliku gužvu“, ispričao je Mileta Prodanović u intervjuu koji je za katalog izložbe napisala Julka Marinković. „Otac mi je rekao da odem do ‘onog čike’ i zamolim ga da mi se potpiše. Crnjanski me je kad sam prišao pitao kako se prezivam i kada sam rekao – njegovo sledeće pitanje bilo je da li sam u srodstvu sa Prodanovićima iz Seoba. Naravno da nisam znao odgovor jer sam taj veliki roman čitao kasnije. Ali možda se može reći da je pisac dečaku, tada, ubacio nekakvog crva: postepeno sam, tokom narednih decenija, otkrivao rasute fragmente te davne i može se reći bočne porodične istorije.“
Tako je, istražujući, u bukvalnom smislu te reči, tragove o svojoj porodici, u jednom časopisu koji je izdala Matica srpska otkrio epsku narodnu pesmu Istorija mladog Prodanovića, Mihaila, za koga se raspitivao Crnjanski. U njoj je detaljno opevana odbrana grada Donaverta u Bavarskoj 1744. u ratu u kome je carica Marija Terezija branila pravo da kao žena nasledi presto. U pesmi je opevan trenutak u kojem Mihailo pogađa herskog kapetana, što je faktički preokret bitke, i razlog da mu carica dodeli medalju i proglasi ga plemićem. Priča iz pesme je zaokružena otkrićem nadgrobne ploče iz Uspenjske crkve u Novom Sadu u koju je preneto Mihailovo telo. Junaštvo, slavu i sudbinu Mihaila Prodanovića čuvaju sada tri rada „Genusa“.
Sledeća porodična priča o Prodanovima je iz dnevnika koji je tokom Prvog svetskog rata pisao deda i imenjak Milete Prodanovića, opis scene u kojoj dedin brat Zdravko gine u Prnjavoru, tokom Cerske bitke. I, hronološki poslednju, priču iz prve polovine prošlog veka podstakla je jedna kraljevska šolja za belu kafu, poreklom iz letnjeg dvorca u Takovu koji su meštani zidali na kuluk za kralja Aleksandra i kraljicu Dragu. Zna se da je kraljevski par samo jednom boravio u tom dvorcu, nekoliko sati, na ručku, a ne zna se da li su tom prilikom posluženi iz servisa kome je pripadala šoljica sa izložbe „Genus“. Kad je dinastija Obrenović svrgnuta, meštani su zapalili dvorac, a pokućstvo je prodato na aukciji. Kraljevski servis kupio je za tek završenu porodičnu kuću u Pranjanima deda Milete Prodanovića. Kada se 1957. godine udala majka Milete Prodanovića i prvi put ušla u novu kuću, svekrva joj je poklonila tu šoljicu, jedini preostali primerak kraljevskog servisa.
Znam mnoge ljude koji ne misle da treba čuvati detalje o svojima, da ne treba zapisivati priče koje kruže po familiji, pamtiti imena i sudbine svih rođaka. Kad se saznalo da moj svekar prikuplja podatke o svojim prethodnicima s namerom da ih objedini u knjigu, mi, njegovi najbliži, videli smo u tome samoljubivost. Sve je to zbog godina, nikom to ne treba osim njemu, govorili smo. Čime su ti ljudi zaslužili da se o njima napiše knjiga, obični su, kao hiljade drugih?
Nedavno mi se javila mlada rođaka iz Ljubljane, moja baka po mami i njen deda po tati su rođeni brat i sestra, ima neka posla u Beogradu. Ćeretale smo i torokale, i u jednom momentu ničim nagoveštenom pitala me je o mojoj baki. Kaže da je zato i došla. Pre izvesnog vremena pronašla je neka dokumenta o poslovanju njenog i mog pradede i zainteresovala se za svoje Janežiće.
Moja rođaka Nevenka (naglasak je na drugom slogu) neprestano se smeje, proputovala je pola sveta, ima je na skijanjima, na moto trkama, prijateljima i rođacima pravi torte čudesnih oblika, i nije mi jasno kad stiže da se bavi precima. Kad sam je pitala otkud joj ideja i vreme da kopa po prošlosti, nije joj bilo jasno šta je pitam.
Izložba „Genus – porodične priče“ Milete Prodanovića nedavno je dobila Politikinu nagradu. Znajući ga, sigurno (izložbu) nije pripremao da bi dobio nagradu, već da bi ispričao i sačuvao porodične priče. I on i moja mlada rođaka pripadaju onima koje nije strah da će biti ismejani. Naravoučenije bi trebalo da se podrazumeva.
Arhiva nedeljnika Vreme obuhvata sva naša digitalna izdanja, još od samog početka našeg rada. Svi brojevi se mogu preuzeti u PDF format, kupovinom digitalnog izdanja, ili možete pročitati sve dostupne tekstove iz odabranog izdanja.
Vidi sve