![](https://vreme.com/wp-content/uploads/2024/08/62-04-309x232.jpg)
Nije ovo reklama. Ovo je nostalgija.
Mnogi su verovali da su ikonične cigarete pokojne nam SFRJ nestale s početkom rata u Sloveniji ili bar s raspadom zemlje. No to nije tačno. Legendarni “ filter 57″, a tepalo mu se multijezično i „se’m in pedeset“, na slovenačkom, nestaje iz života poklonika tek nešto pre godinu dana. Posle isto toliko dana „prelaznog roka“ u četiri nijanse tvrdog i jedne mekog pakovanja pretvara se, ne u cigarete, već u brend koji je od svega zadržao samo inicijale bivšeg imena. Ali, to bi već bila reklama…
Možda bi i istraživanja to pokazala, tek verujem da kad si već, na sreću ili nažalost, propušio – uvlačiti dim „57“ nije bilo samo pušenje, već i stav. Tome je, osim specifične arome, a tračalo se i da je začinjen „tabu“ supstancama, doprinosilo i pakovanje. Sad bi se reklo – dizajn. Ko ne zna: paklica je bila meka, standardne veličine, naziv „filter 57“ složen skladnim crvenim fontom u gornjem delu, na beloj traci koja je presecala zeleni pepito dezen. Levo po visini, pakla je bila bela. Tu je zalazio zeleni stilizovani „zmaj“ (Slovence su popularno zvali „zmajčeki“). No i to je grafička priča: čeljust zmaja beše šoljica kafe i cigarete, krila – karta Slovenije. Samo je rep bio streličasto zmajevski. Mnoge cigarete pre više od pola veka imale su neke etno-šare, tkanice, ćilime itd… Ali je samo „57“ imao na boku celu jednu Prešernovu strofu, na slovenačkom. Prepričano, u njoj se veli da su sve Slovenke oduvek bile lepe, ali je među njima Urška bez premca i to baš kad je procvetavala iz devojčice u ženu.
No, uverenje da je „kaditi sem in pedeset“ značilo biti drugačiji nastalo je zbog načina otvaranja pakle – gore je bio vrh cigarete, filter u dnu pakle. Uobrazio sam i teško me razuveriti, makar i ne bilo tako, da su pedesetsedmicu više pušili mladi, studentarija, a i među njima oni skloniji misaonim naporima i društvenim naukama. Možda su tome doprinela prva iskustva – kad smo kao deca (a sa sela) da se pravimo važni i odrasliji počinjali da pušimo, povremeno u obliku malih avantura pušili smo najpre kukuruznu svilu, suve stabljike konoplje (nismo znali da je to već narkomanija) potom ono što se može ukrasti od starijih a da ne primete, dakle cigarete bez filtera „rečnih“ imena „drava“, „morava“, „vardar“. Pojavile su se potom filter cigarete „dijamant“ i „drina“ sa podvarijacijama – niška, sarajevska. I još neke skuplje, luksuznije. Njih su kupovali oni iz boljestojećih kuća, a u mojoj okolini oni su se uglavnom školovali za tehnička zanimanja. Možda sam zato poverovao u „drugost“ 57. Ili pre zbog sledećeg: jednog leta pre četrdeset i tri godine, dok još nisam bio siguran ni da li pušim, a ni koje cigarete, a nisam sad siguran ni da li sam znao za ove slovenačke, združio sam se na egzotičnoj zaječarskoj plaži Jaz sa dve mlađe gimnazijalke koje su mi i ranije privlačile pažnju nekom svojom misterioznošću i izdvojenošću od većine. Pa i time što su slobodno javno pušile, čitale Hesea i još štošta, a ne samo lektiru, nisu đuskale u diskaćima… I ponudi mene V., jedna od njih, cigaretom. Kad ono 57. V. nisam mogao da odbijem. Nije to bila zaljubljenost, već neka vrsta (straho)poštovanja pred nesvakidašnjošću i neobičnošću. I od tada pušim.
Pet-šest godina posle tog leta dobio sam i „napismeno“ o „izuzetnosti“ pakle sa Prešernovim stihovima. Putujući u Skandinaviju, u jednom vodiču za mlade globtrotere nađem info-savete za snalaženje u raznim zemljama. U odeljku o SFRJ bilo je nešto šturih podataka, ali dva za urezivanje u četvorodecenijsko sećanje. Uz ime prestonice SFRJ pisalo je da Beograd nije vredan pažnje te da u njega „bez veće potrebe ne treba zalaziti“, dovoljno je samo malo oko železničke stanice. Koliko me to uvredilo toliko sam se ushitio nad sledećim uputstvom „najbolje cigarete sa povoljnom cenom – filter 57“.
Počeo je 57 da nestaje iz Srbije za blokade slovenačke robe, ali mi ga je povremeno, pa i tokom „slovenačkog rata“, donosio tadašnji dopisnik „Borbe“ iz Ljubljane, Dragiša Drašković. Tada već nismo pušili 57, već uspomene. I nostalgiju. Nedugo potom počeo je, ali crnim kanalima, da stiže iz Skoplja, zajedno sa vešću da su im Slovenci prodali licencu. Jednom, nedugo posle bombardovanja, u Gračanici na Kosovu doživeo sam dva iznenađenja. Prvo, da se preko puta znamenitog manastira okovanog u stražarske kule, krupne vojnike, čini mi se norveške i bodljikavu žicu – nalazi buvljak sa svim rekvizitima, od karton-tezgi do roštilja. I drugo – prodavao se švercovani, taj makedonski 57. Ali, najbitnije se promenilo – filter je bio okrenut „na lice“, od Prešerna uzeto samo pola strofe. I izmišljene su dve vrste – jači i blaži. Ali ni jedan ni drugi nisu imali onaj šmek. Imali su ukus – tranzicije. I tako sve dosad dok definitivno od „filtera 57“ nisu ostali samo inicijali. Brend, bre!
Arhiva nedeljnika Vreme obuhvata sva naša digitalna izdanja, još od samog početka našeg rada. Svi brojevi se mogu preuzeti u PDF format, kupovinom digitalnog izdanja, ili možete pročitati sve dostupne tekstove iz odabranog izdanja.
Vidi sve